TrippinInTheeYah - ac
You never step twice into same India.

Nevstoupíš...
Praha, Czech Republic
Nevstoupíš dvakrát do stejné Indie. Ale zkusit po čase zjistit, co je v Indii nového...
written by  ac on February 1, 2013 from Praha, Czech Republic
from the travel blog: TrippinInTheeYah

Povýšení
Dubai, United Arab Emirates
Místo:
Spojené arabské emiráty, Dubai, letiště
Osoby:
Pako, cestující z Prahy do Delhi přes Dubai
slečna za recepční deskou salónku Emirates
Pako (přichází ke vstupu do salónku): Dobré ráno.
Slečna (usmívá se, jako by byla šílená): Dobré ráno! Krásné ráno! (Pravděpodobně je opravdu šílená.) Co pro vás mohu dnes udělat?
Pako: Jdu si sem někam napůl lehnout a vidím to tak, že budu potřebovat kafe.
Slečna: Velmi dobře, pane. Vadilo by vám ukázat mi palubní vstupenku?
Pako (vytahuje z batohu palubní vstupenku): Vůbec ne. Hele. (podává slečně)
Slečna (odebírá a zkoumá, používá klávesnici počítače): Bude to jenom jeden krátký okamžik, pane Pavle... Ááá, tak je mi to líto, ale vy nemáte přístup. Jste sice stříbrným členem, ovšem vaše čekací doba, vaše kilometráž a stav vašeho bodového konta nejsou dostatečné.
Pako: Bezva, jdu si dát kafe jinam. Rozumím, že vy pro mě nemůžete nic udělat...
Slečna (v mírné panice): Ale ne, počkejte! Určitě je něco, co pro vás můžu udělat... (zase používá klávesnici) Mám to! Povýším vás!
Pako: Tak to zírám. Zatím jste mě spíš dost ponížila tím, že jste mě vyhodila.
Slečna: Ale já jsem vás nevyhodila. Tak podívejte - tohle už neplatí (ukazuje s okázalým odporem na palubní vstupenku) a místo toho vám dám tohle. (vytahuje z tiskárny novou palubní vstupenku s nadpisem Business Class). Vaše nové sedadlo je 8C. A to je tedy hodně velký rozdíl.
Pako: A jak jsem si to zasloužil?
Slečna: Byl jste náhodně vybrán. Vidíte - ještě že jste sem zašel.
Pako: A nemohla byste mě náhodně pustit dovnitř?
Slečna: Hihi.
Pako (odchází)
--- konec dějství ---
written by  ac on February 1, 2013 from Dubai, United Arab Emirates
from the travel blog: TrippinInTheeYah

Voni sou hrozný
Delhi, India
Se z nich asi fakticky vobtáhnu, tady v tý Indii. Chtěl sem si koupit tu poslední letenku do Jaipuru až tady a taky že sem to šel udělat, hnedka jak sem přiletěl. Jenomže ta holka vod Jet Airways koukala do monitoru, na kerym se jí půlka letadla ukazovala jako prázdná, a pořád řikala, že tam nemá místo. A já: „A co je tady všecko to zelený?“ A vona, ať jí tam nečumim, že to ví jenom vona, že to neni volný. A vedle u Air India úplně totéž, ale lautr. Půlka vobrázku zelená a voni, že je to plný. A já laskavě... a s úsměvem... a trpělivě... „Tak se na to eště znova koukněte. A soustřeďte se. Něco tam musí bejt, přece nepojedu vlakem.“ Vlakem prej ne, to je fakt hovadina, to prej spíš autobusem. Ty bláho!
A hele - nakonec sem to fakt vodpískal a na ten autobus sem šel. Nó, teda, vono to nebylo moc jednoduchý rozhodnutí. Spíš složitý. Zrovna sem vypad z toho biznysklásu v letadle a už abych se cpal do autobusu, kde se plive na zem a za jízdy se vodvíraj dvéře. Dost jako peklo. A to eště bylo tak, že sem měl přejet do místa, co se menuje Dhaula Kuan, a teprv tam najít autobus, co mě za šest hodin doveze do Jaipuru. A do Dhaula Kuan se jezdí z prvního terminálu a já byl na třetim. Takže první autobus, do kerýho sem vlez, byl jenom na přejezd k tomu jinýmu terminálu.
Na první zastávce na cestě autobusem přes Dhaula Kuan do Jaipuru sem se vypotácel ze dveří špinavýho vagónu a než sem našel ten další, přišla mi na voči cedule TICKETING OFFICE. Zašel sem tam a řek sem těm lidem, že mě eště neznaj, ale já sem ten, co se neska potřebuje dostat do Jaipuru. Koukli na vobrazovku, půlka vobrázku zase zelená, ale jiná půlka než prve na terminálu tři. A todle zelený místo, to je ale fakt volný, to voni ňák poznaj. A prodali mi ho, najednou to šlo. Akorát jim bylo divný, co dělám tam u nich, dyž to letí z trojky. A tam musim teď rychle mazat, je čas...
A dyž sem se po dvouhodinvý vokružní akci vrátil špinavej, poplivanej a zpocenej zase zpátky do bodu Á s letenkou nažmoulanou v unavený pazouře, řek sem si: „Todle už si, vole, nedělej, příště si ten lupen kup z domova. Takle akorát ušetříš prachy, ale trefí tě šlak.“ A to sou, myslim, moudrý slova.
written by  ac on February 2, 2013 from Delhi, India
from the travel blog: TrippinInTheeYah

Oni jsou tak milí...
Jaipur, India
Čekali na mě u branky seřazení podle velikosti a měli připravené květiny. Udělali mi tečku na čelo.
Všechno je na svém místě, švába Česťu jsem ještě neviděl, ale to asi přijde, švábi jsou prý věční, něco jako Lenin.
Večer se pak pan domácí a Vinod Meena pohádali o moje peníze, ale mě do toho vůbec netahali. Pan domácí vyhrál.
written by  ac on February 2, 2013 from Jaipur, India

Ubytovací smlouva
Jaipur, India
Dohoda o krátkodobém pronájmu ideální části nemovitosti
(Ubytovací smlouva)
Článek první - smluvní strany
Pronajímatel: pan domácí
Nájemník: Pako
Článek druhý - předmět pronájmu
Pronajímatel přenechá Nájemníkovi takový kutloch s postelí a s nějakým nábytkem, který se bude pořád měnit. Jednou si Pronajímatel z kutlochu něco odnese, jindy zase třeba něco přinese. K odnášení a přinášení Nájemníkových věcí nebude docházet (aspoň ne schválně), ale pro účely migrace nábytku, jak tady bylo řečeno ve smlouvě výše, se občas může v Nájemníkových věcech udělat trochu hokej.
Do kutlochu Nájemníkovi nikdo nepoleze. Výjimkou jsou děcka, která tam semo tamo asi vlítnou, protože těm neporučíš.
Článek třetí - doba pronájmu
Nájemník prohlašuje, že bude kutloch užívat po dobu osmi týdnů, i když posledně taky sliboval, že se zdrží, a pak to zkrátil, takže se to ještě uvidí.
Článek čtvrtý- jídlo
Pronajímatel se zavazuje Nájemníkovi vařit. Službu zajistí Hospodyní, ta to vždycky uvaří a Nájemník to sní. Nebude-li Nájemníkovi chutnat, řekne a Hospodyně to napraví. Maso nebude a Nájemníkovi to nevadí, stejně říkal už prve, že maso zas až tak nepotřebuje.
Článek pátý - pití
Nájemník se zdrží pití vody z vodovodu, alespoň po dobu, kdy vodovod funguje. Je to o zdraví, ta voda je divná. Nájemník bude pít vodu, o které Pronajímatel prohlásí, že prošla nějakým filtrem, který z ní udělal pitnou. Pronajímatel nemusí ten bájný filtr Nájemníkovi ukázat, Nájemník mu věří.
Pokud chce Nájemník naplnit vodou z vodovodu třeba vázu a strčit do toho kytku, může to zkusit, barevná věrnost však nemusí být ve všech případech zachována.
Článek šestý - mytí
U kutlochu je koupelka a v ní je často tekoucí voda. Pokud funguje vodovod, teče voda i při uzavřených otočných ventilech (dále též zkráceně kohoutky) z mnoha různých míst. Teplá voda nebude a Nájemníkovi to nevadí.
Článek sedmý - zamykání
Kutloch má vlastní domovní dveře, i když přes dům se tam dá taky chodit. Klíč je k dispozici v jednom exempláři a Nájemník ho obdrží. Pokud ho Nájemník někde ztratí, bude to dost malér. To by se pak chodilo pořád přes dům.
Článek osmý - opravy
Tuhle třeba praskla žárovka a nedalo se svítit, což nikdo nechce vydržet déle než tři dny, po které trvalo, než to někdo vyměnil. Nájemník si tyhle opravy může dělat sám, jako když si koupil tu žárovku, ale nikdo ho nenutí, Pronajímatel by to taky nějak zařídil.
Článek devátý - nájemné
Strany shodně prohlašují, že peníze nejsou v životě člověka to nejdůležitější. Ale z něčeho se to všechno platit musí, třeba jenom ty žárovky dokážou něco stát a Pronajímatel je klidně koupí. A taky je tady to jídlo, takže nějaké to placebo by se hodilo. Strany se nicméně dohodly, že platbu nájemného ponechají z nejrůznějších důvodů na mimosmluvním ujednání.
Článek desátý - závěrečná ustanovení
Pronajímatel a Nájemník shodně prohlašují, že jsou především přátelé, kteří chtějí naplno prožívat svůj citový život, pro nějž jsou komerční vztahy spíše přítěží.
Tuto dohodu uzavírají bez nátlaku a v atmosféře porozumění a klidu, i když to menší děcko zrovna teď pobíhá kolem a řve jako magor, což nikomu na klidu nepřidá.
V Jaipuru čtvrtého dne měsíce února roku 2013.
written by  ac on February 4, 2013 from Jaipur, India

Trpný rod
Jaipur, India
Dětem připadlo obtížné převádět věty z činného rodu do trpného. Chtěly to radši opačně a hodně lehké. Vyhověl jsem jim. A vymyslely věci...
written by  ac on February 5, 2013 from Jaipur, India

Všechno už tu bylo
Někdo tady říkal, že nevstoupíš dvakrát do stejné Indie. Tak proč se všechno tak hrozivě opakuje? Moje kolegyně spoluučitelka je krásná vysoká Němka, hned třetí večer se slavily narozeniny principálova synka, další večer byla svatební oslava plná tančících opilých jaipurských strejců a při nočním návratu jsem byl policií zadržen pro potulku. To už tu přece všechno bylo...

Zpráva o průběhu výkonu služby
Zpráva o průběhu výkonu služby v čase středa, šestého února:
Až do té doby večer, co se stala ta zvláštní věc, se při výkonu služby nic zvláštního nestalo. Jeden z déle sloužících příslušníků si údajně vzpomněl, že minulý rok se zhruba v čase touhle dobou a v prostoru právě tady stalo úplně to samé. Při podávání zprávy začnu tím, co se při mojí službě stalo nejdřív.
Jezdili jsme naším terénním vozidlem Tata v našem okrsku Nirman Nagar. Projížděli jsme tam a zase zpátky po Kings Road od křižovatky s Ajmer Road až po takovou tu hromadu dvoumetrových betonových bloků, co odpadly z rozestavěné nadzemní dráhy. /O události se spadlými betonovými bloky píšeme ve zprávě z patnáctého prosince, protože ten den si stěžovala jedna matka, že se jí půlka dětí vrátila domů strašně polekaná. Ale to už jsme napsali a psaly to i noviny. Pamatuji si to, protože po nás velitelství chtělo vědět, co se stalo s druhou půlkou těch dětí, a my jsme to neuměli říct./ Takže dál než k tomu betonu jsme nejezdili, protože to nejde a v těch vedlejších ulicích je velká tma, tak se jim vyhýbáme. Porušování pořádku bychom tam stejně neviděli.
Přibližně v prostoru před prodejnou Vijay Electronics, ve které Vijay Atrapali prodává různé elektrické přístroje, ale v tom čase je neprodával, protože už byla noc, jsme viděli chodce, který šel pěšky a neměl žádné vozidlo. Nevěděli jsme, kam jde, a hned jsme poznali, že není zdejší národnosti, takže je to cizinec. Na naši výzvu, aby zastavil, se hned zastavil a choval se k nám přátelsky. Metodicky jsme jeho osobu vyzvali, aby nám ukázala doklady a vysvětlila činnost. Udělali jsme to v anglickém jazyce, protože se jednalo o cizího státního příslušníka. Znění otázky jsme mezi sebou krátce konzultovali. Cizinec naší otázce rozuměl, velmi pravděpodobně ji i čekal. Ukázal nám cestovní pas. Byla v něm fotografie, na které si byl dostatečně podobný, a dále dvě víza pro vstup do naší země, z nichž jedno bylo už rok staré, ale to druhé bylo platné. V pasu byla vložena též kopie formuláře o registraci pobytu ve městě Jaipur opatřená razítkem Městského úřadu. Ubytovatelem cizince je H. K. Jha, desátník Nitesh Raha, řekl, že ho zná.
Desátník Raha taky prohlásil, že jednoho cizince v tomto místě zadržel se svým družstvem už před rokem a že si myslí, že jde o stejného cizince, který bydlí na stejném místě a přichází ve stejnou dobu ze stejného směru. Nitesh říkal, že z toho jde strach, že je to jako by se opakoval čas. Řekl to cizinci, ale ten mu nerozuměl, přestože otázku opakoval a podruhé mluvil hlasitěji. Pak se ho zeptal ještě jednou anglicky a zadržený mu už rozuměl. Potvrdil to a přiznal se, že je to zase on, a žertoval, že je pěkné se po čase znovu potkat. Desátník Raha se smál, za což jsem ho nepokáral, protože mi to taky připadalo zábavné, i když já jsem se nesmál.
Bylo těžké posoudit, jestli cizinec představuje nebezpečí pro naši oblast, protože byla tma. Minulý rok ho družstvo odvezlo na adresu ubytování, ale já jsem to nenařídil. Vrátil jsem mu jeho doklady a dovolil jsem mu odejít směrem do kolonie, kde byl podle formuláře ubytován. Pozorováním jsem ověřil, že šel opravdu tam. Před průchodem bránou nám ještě zamával. To jsme přijali jako přátelské gesto.
Niteshe, který opakoval, že ho příhoda vyděsila, jsem pokáral za nedostatek odvahy.
Radjiv K. Bajaj
velitel strážního družstva

Do not shake my tree
Opakovali jsme si s dětmi přísloví. Třeba:
"If you do not want my peaches, do not shake my tree!"
Hmm... Zrovna tohle už jsem skoro zapomněl. Asi ho začnu zase používat.
http://youtu.be/JsIJ0Ka6_Bc

EO (tm)
Z pracovního sešitu indického žáka:
Many western countries are associated in EUROPEAN ONION.
Z naučného slovníku:
Onion is known for its multi-layered structure which seems never to end when you search through it.

Případ ztracenýho telefonu
Ten den vůbec nezačal dobře. Dalo se to čekat - den začne zpravidla podle toho, jak skončil ten den předtím, takže… Je nepravděpodný, že se probudíš střízlivej, když jdeš spát ve tři a po sedmi panácích. Ale to nebyl můj případ. Je nepravděpodobný, že se probudíš veselej, když jsi večer před usnutím pochoval svýho nejmilejšího psa, ale to taky nebyl můj případ. Nečekej, že vstaneš úplně zdravej, když se probíráš z narkózy po operaci dvojitý zlomeniny kotníku, ale ani to nebyl můj případ, aspoň ne tentokrát. Nepočítej, že vstaneš docela čerstvej z postele, do který sis lehnul po furiantský soutěži s Indem v pojídání pickles – a to teda můj případ byl.
Ten divnej pocit v žaludku, co se nezadržitelně šíří do celýho člověka… Jsou jenom dvě možnosti: buď jsem zapomněl na něco hodně důležitýho, ale fakt hodně, na něco, na co běžně nezapomínám, protože to snad ani nejde, ale teď zrovna nevím, co to je, protože jsem na to úplně zapomněl; a nebo jsem včera sněd něco tak pálivýho, že toho budu litovat ještě pár dní. Nebo oboje – a to je ten chyták. Tak zapomněl jsem na něco nebo je mi jenom blbě z těch pickles? To teď nebudu řešit, teď musím…
A tak vstanu jako mátoha, u snídaně chabě žertuju, že závod v pojídání pickles si dám večer klidně znova, piju čáč - mlíko, ve kterým plave taková nabobtnalá čočka - a poslouchám pobavený kecy o tom, že jsem zelenej jako ten brindžr, co se dává do pickles, co mi udělaly tak zle. A pořád se mi zdá, že kromě včerejšího porušení životosprávy jsem taky na něco zapomněl.
A když pak přijdu do práce, postavím se ve svým jiným stavu před nepřátelskou armádu indickejch výrostků a výrostkyň a jeden z těch nedorostenců už zase napíše na tabuli něco, co by mě snad rozesmálo, takže si to chci vyfotit, konečně na to přijdu – já nemám svůj telefon. A to není dobrý, to teda není dobrý ani trochu. Ten telefon byl…, v tom telefonu jsem měl…, bez toho telefonu nemůžu…, to vůbec není dobrý.
Jsou různý možnosti co udělat, když ztratíš telefon: apatie (byl to jen telefon), pomalý dejchání a chladná úvaha (věci se většinou neztrácejí, jenom jsou někde, kde o nich není vědět) nebo panika (je to v hajzlu, jsem beznadějnej a měl bych spáchat sebevraždu, třeba vyrazit napříč přes Ajmer Road, kde mě najisto něco srazí a bude to hotový). Počkal jsem apaticky do konce vyučování a pak jsem po chladný úvaze zvolil paniku. Panika je stejně nejlepší, člověk se vyblbne, jak různě kope do věcí a běduje, a pokud sněd minulej večer něco fakt ostrýho, úplně na to zapomene. To ovšem nezmění skutečnost, že telefon je ztracenej a bez něj se vážně nedá.
A pak přijde ten pesimismus: všechno, co jsem až do teďka dokázal, je ztracenej telefon, stejně ztracenej jako ten můj život, jehož dosavadní část je nenávratně za mnou. Jak se vlastně můžu podívat sám sobě do obličeje, když program MirrorApp, kterej byl na tohle fakt super, je nainstalovanej v tom telefonu a je taky ztracenej? Z pohledu věčnosti je telefon jen malý smítko prachu, ale z pohledu věčnosti jsem i já malý smítko prachu a tahle dvě smítka patřila k sobě!
Aby se člověk uklidnil, musí se napřed trochu smířit s tím, že to nebude dobrý. Že už se to nespraví. Že lůzr, to není jenom poraženec a prohrávač, ale taky ztráceč a vytrousitel. A že jsem to já. A musí si ten člověk začít plánovat život bez telefonu. Záhada ztracenýho telefonu se pak stane takovou zajímavou hádankou, která může, ale nemusí bejt vyřešená (ale stejně by bylo lepší, kdyby se vyřešila, protože já bez toho telefonu fakticky…).
Trocha se uklidniv, začal jsem pátrat. Pachatele mám: já. Vyšetřování vlastních zločinů je náročná činnost, zvlášť když si při ní člověk nemůže zatelefonovat o pomoc. Já nerozumím svýmu včerejšímu jednání, já nechápu nikdy nikoho, ani sebe. Když jsem jednou našel u platební karty cedulku s nápisem >>Šikovný elektrikář s trochou štěstí elegantně spraví třeba dlouhé vedení a ty řekneš: „Impozantní!“<<, kterej byl provedenej mojí rukou a zjevně to byla nápověda k PINu, vůbec jsem nevěděl, co s tím mám dělat. Trvalo mi hodiny, než jsem objevil, že mám číst první písmena slov a že to číslo je šest šest dva tři. A pak jsem si samozřejmě vzpomněl i na to, jak jsem to vymejšlel a jak jsem si při tom připadal chytrej. Jenomže když jseš hrozně chytrej, musíš taky zůstat chytrej, jinak se sám přechytračíš a jak jseš chytrej, tak jseš blbej.
A s tím telefonem jsem měl takovej dojem, že jsem se zase nějak přechytračil. Že jsem ho jen tak na chvíli někam položil, že ho za jeden dva momenty zase zvednu, a pak jsem ho tam nechal. Nakonec jsem se ponížil až tak hluboko, že jsem požádal svýho domácího o jeho telefon, abych si ten svůj prozvonil. No - a nic, už jsem se na něj ani nedovolal. „Tak tohle je ještě míň dobrý,“ řekl jsem si. Už jsem byl zase v panice a úplně jsem zapomněl, že existuje slovo „horší“. Byl jsem v takovým stavu, že jsem se i v samomluvě uchýlil k opisnýmu stupňování přídavnejch jmen, což teda normálně nikdy nedělám.
Ale abych to negramatizoval – zpátky k případu. Někde leží a je vybitej jako Běloši u Malýho Velkýho Rohu. Jenomže já už byl i pod postelí, za tím kýblem v koupelně (i vevnitř v tom kýblu jsem byl a našel jsem tam jenom svoje nervy) a ve všech kapsách všech svejch batohů, všude už jsem byl. I když - moment - nebyl jsem ve všech kapsách všech svejch kalhot… Tak teď už jsem byl i tam a jedinej výsledek je to, že teď jsem tam, kde jsem teď. Beznaděj…
Sednul jsem si do takový hodně skleslý polohy a čekal jsem na myšlenku. A myšlenky chodily, chodily v zástupech, ale byly to samý hovadiny, normálně, jako obvykle. Třeba: Myslí si akvarijní rybička, že to, co je za sklem, je vězení, ve kterým my jsme zavřený? Nebo: Je u Mrtvýho moře, kde je vyšší atmosférickej tlak, práce s vysavačem lehčí nebo těžší než v Alpách? Nebo taky: Když maj patnáctiletý kluci strach z holek, dá se tomu říkat panická hrůza? A pak najednou: Kdybych ten telefon nechal ležet na posteli, na tom tmavým prostěradle, na kterým nebyl moc vidět, mohla ho hospodyně při převlíkání postele sbalit a odnést až někam do prádelny?
To mě zvedlo: Můj telefon je někde pod vodou! A jestli není pod vodou, tak už se sítí překupníků dostal až někam do Kalkaty a jak já ho tam budu hledat? Kalkata je strašně velká a každej sedmej člověk tam volí komunisty, to není pro hledání telefonu úplně nejvhodnější prostředí. Utíkal jsem za hospodyní až k její plotně, kde zrovna klohnila takovou tu vynikající… ale o tom potom. Čekal jsem tuhej boj, ona ovšem pochopila téměř ihned, co mám za problém. Dává to všechno do prádelny za druhým rohem, hned tam se mnou zajde.
Než jsme vyrazili, vzala si přes vlasy parádní šátek. Ženský na ni volaly z balkónů a ona byla celá rozesmátá. Pořád ještě neumím hindsky, takže jenom hádám. Možná jim říkala: „To je on, ten náš Evropan, vyšli jsme si.“ Anebo taky: „Nebudete mi věřit. Až zejtra ráno vyženete ty vaše pitomce do práce, přijďte ke mně, budu vám vyprávět, co je tohle za magora.“ V prádelně byla pohoda. Rozhodně tam nikdo nic nepral. „Tak co, už jste to prali?“ „Co vás nemá, pereme v pondělí a ve čtvrtek. Ale ten telefon jsme před chvílí našli. Vypadnul Ajitovi rovnou do klína.“
Víc štěstí než rozumu.

První průběžná zpráva o zdravotním stavu pacienta
Místo: Ambulantní pracoviště Shyam Nagar
Zapsal: Dr. Deepak Shivali
Dnešního dne se dostavil nový pacient. Jeho jméno je Omprakash a zaměstnává sám sebe jako principála základní školy Sahyog School provozované nadační neziskovou institucí stejného jména v městském obvodě Shyam Nagar.
Pacient přišel s bolestí v levé horní části hrudníku, vyšetření a rozhovor, který jsme vedli, však ukazuje, že výčet všech jeho obtíží bude rozsáhlý a jeho léčba nebude ukončena s jeho první návštěvou.
Ohledně jeho bolesti v oblasti hrudníku jsem konstatoval muskulární tonus, k jehož uvolnění jsem provedl obstřik a dále jsem předepsal tišící sedativa a k nim samozřejmě i příslušná antibiotika. A právě v této fázi jinak zcela rutinního postupu nastal mezi námi první z řady problémů, které pokračují a ukazují, že pacient trpí mnohem závažnějším onemocněním, než je muskulární tonus.
Pacient odmítl užití doprovodných antibiotik s námitkou, že předepisování antibiotik s každým běžným lékem je nesmysl, který je možná rozšířen v Indii, ale seriózní západní medicína jej odmítá a považuje jej za hloupý a nebezpečný. Nadužívání antibiotik a jejich nahodilé kombinování prý jejich účel vyloženě neguje, neboť podporuje vývoj stále nových bakteriálních kultur, které jsou proti antibiotikům odolné. Na mou otázku, odkud takové informace čerpá, odpověděl, že mu to řekl jeden cizinec, kterého ve své škole dočasně zaměstnává. Stručně popsal tvrzení této osoby a rozhovořil se o jejích dalších výrocích a o činnosti, kterou údajně ve škole provádí. Z jeho líčení bylo po krátké době zřejmé, že popisuje fiktivní postavu, která existuje pouze v jeho fantazii.
Problém, s nímž se do mé ordinace původně dostavil, se dostal na okraj mého zájmu. Objektivní potíže pacienta jsou psychiatrické povahy. A jsou značné. V jeho hlavě vznikly komplikované konstrukce přechodů pro chodce, ulic bez odpadků a organizovaných řad lidí u pokladen v samoobsluhách, to vše na základě údajného vyprávění cizince z neznámé země na západě.
Abych byl schopen vést s pacientem rozhovor, začal jsem si zapisovat jeho vyprávění, čímž jsem dal dohromady poměrně ucelený a překvapivě konzistentní obraz vytvořený v jeho představách. Cizinec pochází z "České" země, která má méně obyvatel než naše město a zdaleka to prý není nejmenší země na světě. Země se nachází v Evropě a je z východu přilepená na Německo. Ještě před Ruskem. Země vznikla, když umřel Hitler, německý tyran, který na svých oficiálních dokumentech používal naši swastiku místo podpisu. Země udržuje dlouhodobě přátelské vztahy s Anglií.
Cizinec, který údajně přicestoval právě z "České" země, má poměrně komplikované jméno, ale nechá si říkat "Pako", což si děti dobře pamatují a v rámci zaběhnutých zvyklostí mu říkají "Pako Sir". Na mou opatrnou otázku, zda má cizinec v naší zemi nějaké konkrétní bydliště, pacient uvedl, že postava přebývá u člověka jménem H.K.JHA, což je zjevně nahodile vybraný shluk písmen, který nemá souvislost s realitou.
Vzhledem k tomu, že v mojí čekárně se mezitím nahromadila řada pacientů s rýmou, kašlem a dalšími nemocemi, kterým je třeba zejména v probíhajících zimních měsících podávat různé kombinace antibiotik, musel jsem rozhovor s pacientem přerušit a objednat ho na příští týden, kdy budeme v konzultacích pokračovat.
Uvažoval jsem o perorálním podání chlorpromazinu, ale po úvaze jsem si nechal tento lék pro sebe, protože moje psychika byla rozhovorem s pacientem rovněž silně narušena. Po jeho odchodu jsem si vzal dvě tablety včetně komplementárních antibiotik. Do zápisu uvádím, že se nejedná o zpronevěru, omezené množství tohoto farmaka mi zbylo po tom, co léčba jiného z mých pacientů trvala kratší dobu, než jsem původně předpokládal. Zemřel.
V Jaipuru, dne 16. února 2013
Dr. Deepak Shivali

Udělej si kostku

Potřebují pravidla

Školní výlet
Na devátého března jsem zorganizoval výlet do astronomického muzea Jantar Mantar. Je to zahrada plná staveb, z nichž se pozorují hvězdy a další celestiální objekty. Ty děti v tomhle městě bydlí a přitom tam ještě nebyly...
Pojedeme autobusem. Povezu jich padesát, kolik jich přivezu, není úplně jasné, víc než těch padesát asi těžko. Rodiče mi museli podepsat, že je jim to jedno.
Poslouchám povídky od Šimka a Grossmana a snažím se předpovědět, co všechno se tam stane. Zatím jsem se jenom naučil říkat: "Jsem doktor Novák a Vy jste moji žáci. Opakujte to po mně."
Tímto projektem jsem nahradil původně plánované pozorování noční oblohy, což byl ještě asi o sedmnáct procent šílenější nápad. Až tváří v tváře těch monster jsem si uvědomil, že pod rouškou noci by se taková výprava vymkla jakékoli kontrole a noční akce by byla čistou pedocidou. Podpisy rodičů by mému svědomí sotva ulehčily, tihle rodiče zjevně podepíšou i povolení k užití dítěte v zápřahu.

Zápas v kriketu
Vzali jsme děti do parku, do toho parku, kde jsem loni fotil veverky. Je to tři bloky domů od školy. Že nám ukážou, jak se hraje kriket. Bral jsem to jako generální zkoušku na ten velký výlet, co bude devátého března. Budu jich tam mít padesát, dneska jsme začínali na dvaceti osmi. "Je vás dvacet osm," řekl jsem jim na začátku, "jestli se jen jeden ztratí, zbývajících dvacet sedm bude potrestáno. Takže se hlídejte navzájem."
Než jsme došli do parku, bylo jich třicet pět!
"Já se z vás zvencnu! Kde se tu vzalo dalších sedm studentů? On se k nám na poslední chvíli ještě někdo přidal?"
"Ano, pane, tadyhleti." A ukázali na skupinu jedenácti dětí.
"To nevychází, seřaďte se k novému počítání! A jaktože ty máš kolo?"
"To není moje kolo, pane, to je bratra. On šel s námi, ale pak musel odejít a dal mi kolo."
"Nikdo nemůže odejít, jak mohl odejít?"
"Máma ho zavolala, když jsme šli kolem našeho domu."
"A kdo vás jedenáct pustil ze školy?"
"Principál říkal, že se o nás postaráte." A tenhle principál mě bude poučovat, že ve škole musí být především pořádek!
"Seřaďte se k novému počítání."
"Pane, pane, budeme hrát kriket. Podívejte, já takhle rychle utíkám."
Vzdal jsem počítání, měl jsem tak jako tak sedm dětí navíc, mohl jsem si vybírat, které zabiju. Yrla řekla, že jsou věci, které se nepočítají. A že k nim budou nejspíš patřit i tyhle děti.
V kriketu je jedna zvláštní praxe. Jmenuje se to "Howzat!" a je to apel na hlavního rozhodčího, aby odstranil pálkaře ze hry. K výkřiku "Howzat!" (how is that?) směrem k umpiru dochází jen ve sporných případech a neměl by se nadužívat. Indičtí studenti apelu na hlavního rozhodčího nenadužívají, oni to dělají jenom pořád. A obracejí se na mě. Mávají rukama a hindsky vysvětlují, že mají pravdu. Hráli kluci proti holkám a řvali přibližně stejně. Naštěstí už nějakou dobu vím, jak se hindsky řekne "ticho", a taky vím, jak se řekne "zpátky". A když přitom na někoho ukážu rukou, tak se tím jako rozumí, že zrovna jeho protestu se nevyhovuje. Přichází čas, abych prozradil, jak se hindsky posílá někdo zpátky. Váhám, ale prozradím to. Veškeré spory jsem řešil výkřikem "Čup! Píča!" A byl klid, asi na devět vteřin.
Tak a kdo to vyhrál? No, holky vedly. Docela hodně vedly. Potom se Vinod, asi nejlepší pálkař, zase jednou postavil před branku a připravil si tu plácačku. Dal jednu ze svých ran a míček letěl do koruny stromu. Teprve tehdy jsme uviděli, co je tam. Byl tam roj včel, asi metr dlouhá, gigantická věc. Netrefil to, trefil tu větev, na které to viselo, a strom se zatřásl. Několik horních vrstev včel se letělo podívat, co se jako děje. Nebylo jich moc, sotva deset tisíc. Ale byla to přesila, my jsme neměli víc než dvacet osm až třicet pět dětí a kolo. Ukázalo se, který ze dvou živočišných druhů je lépe organizovaný. Ty včely vytvořily kulovou obranu toho stromu a děsily všechny okolo už jenom tím, jak dokonale jejich útvar vypadal. Udělal jsem několik fotek, ale na žádné to nebylo vidět, nedalo se na to zaostřit.
Zpátky do školy jsem přivedl množinu připomínající sjednocení těch dvou, co v nestejnou chvíli školu opouštěly, nejmíň jeden kluk byl doma s mámou a to kolo najednou zase nebylo. Principálovi jsem nahlásil, že nikdo nedostal žihadlo, což ho zmátlo, ale v podstatě uspokojilo.

Nikhil Mittal
Už dávno vím, že Yashika Mittal je šikovná, chytrá, zvídavá a pilná holka. A v den hindických učitelů mi předala plyšového medvěda, čímž si mě dozískala. Ona a Seema jsou opravdu výjimečné studentky a všeobecně se to o nich ví. I když třeba Pooja je taky chytrá a navíc je pořád taková jakoby zasněná... Ale teď jsem se zasnil i já. Chtěl jsem něco jiného.
Yashika má bratra jménem Nikhil. Nikhil Mittal. A to je prostě génius. Já jsem si ho všiml už před rokem, že je výrazně chytřejší než ostatní, ale jeho třídu jsem tenkrát moc neučil. Teď jo, teď ho učím a musím se hlídat, abych všechno, co těm dětem říkám, neříkal pořád jenom jemu. Všimla si ho i Yrla, moje německá kolegyně. Když jsem jí řekl, že Nikhil mi svým intelektem, chováním a vzhledem připomíná jednu světoznámou seriálovou postavu, byli jsme okamžitě ve shodě. Je to on. A když pak Nikhil při přestávce na oběd prohlásil, že jeho chlebová placka si nepřeje, aby se na ni spolužáci tak hladově koukali, zvolali jsme s Yrlou úplně najednou: "Bazinga!"
Ale jsou tu drobné rozdíly. Sheldon Cooper jednou řekl: "There are numerous parallel universes, in many of which I am a clown made of candy. However, in none of them I dance." A to je jeden z rozdílů. Nikhil tančí, a to přímo v našem vesmíru. On musí, v téhle škole je to povinné. Povinnější než tělocvik, zpěv nebo matematika, u které se přemýšlí. Ale to poslední on umí sám od sebe. Dal jsem dětem slovní úlohu se šnekem, co leze na šestnáctimetrový sloup, přes den vyleze o dva metry a v noci, když spí, o jeden metr sklouzne, za jak dlouho vyleze až nahoru. Nachytat se nechali všichni, ale jenom Sheldon, vlastně Nikhil si pak nechal vysvětlit, že výsledek je patnáct dnů a ne šestnáct, a pochopil to.
On věci neví, ale okamžitě je pochopí. Je to, jako by vám přinesli blok pískovce, ve kterém je hotová žulová socha. Vy třikrát praštíte do majzlíku, ten písek se odrolí a stojí tam ten panák, pod něhož se už můžete jenom podepsat. Ale to ne já, to už tam bylo.
Nikhil, Ajit, Deepak, Rahul a Vinod

Eggology Class
Děti dostaly zvláštní úkol - zachránit vejce. Vymyslela to Yrla a bylo to v rámci hodiny nazvané Eggology Class. Dostaly syrové vejce, lepicí pásku a značné množství plastových brček. Měly kolem toho vejce vytvořit konstrukci, která dokáže vejce ochránit před pádem z balkónu ve druhém patře. Za mnou pak jedna skupina přišla jenom s otázkou, jak mají svůj výtvor nazvat. Poradil jsem jim EPIC - Egg Protecting Impactproof Construction. Selhala všechna zařízení. Celkem bylo rozdáno šest vajec, zachráněno žádné, shozeno a rozbito pět, jedno vejce se zdrželo shazování, protože ho ti mamelukové rozbili už při stavění. Podlahu utřeli houbou na utírání tabule. Toutéž houbou pak utřeli tabuli a nechali to tam do dalšího rána. Pro mě.
Druhý den: „Co je to na té tabuli za sra- ndovní věc?“
„To je vejce, pane.“
„Vy jste hodili vejce proti tabuli?“
„My jsme upustili vejce na zem a utřeli jsme ho tímhle a pak jsme tímhle utřeli tabuli.“
„Až příště najdu na tabuli vejce, bude na stropě vaše krev.“
„Nerozumíme, pane.“
„To nic, děvčátka a chapci, chtěl jsem, říct, že mě trochu zlobíte.“
„Omlouváme se, pane.“ A chytli se za uši.
Já nevím, co to letos mají, z loňska si to nepamatuju. Když říkají „sorry“, chytnou se každou rukou za jedno ucho, jako by se chtěly za ty uši vytahat, ale tahají se dolů, vlastně se ani netahají, drží se za ně.
Ale já to nebudu všechno chápat, já to vždycky jenom zapíšu...

Nikhil přednáší
Nikhil pochopil, že u protijedoucích vlaků je dobré znát součet jejich rychlostí. Pokusil se to vysvětlit spolužákům, myslím, že marně. Setkal se s nepochopením až odporem. Jeho sestra Yashika, co sedí v první brázdě, mi na něj dokonce sahala...
http://youtu.be/NQ1MFpXKvUM

Druhá průběžná zpráva o zdravotním stavu pacienta
Místo: Ambulantní pracoviště Shyam Nagar
Zapsal: Dr. Deepak Shivali
Dnešního dne se do mé ordinace opět dostavil pacient Omprakash. S vědomím toho, že rozmluva s ním bude psychicky vyčerpávající, zahájil jsem dnešní relaci už předběžně sedatován. Užil jsem běžná anxiolytika doplněná kombinací antibiotik dle mé vlastní receptury, která je směsí tetracyklinu, chloramfenikolu a cefalosporinu. To mi zajistilo dobrou náladu a humorný nadhled po celou dobu rozhovoru, vlastně ještě teď. Kolegům, kteří v podobných případech nasazují hypnotika doplněná penicilinem, vzkazuji, ať se jdou bodnout, protože jejich metody jsou totálně out. Zapil jsem to lihem na čištění injekčních stříkaček, teda myslím těch jehel, a na pana principála jsem se vyloženě těšil.
Pacient je nakloněn myšlence pravidelných návštěv lékaře, tvrdí, že fiktivní přítel mu to doporučuje s tím, že v jeho domovině je podobná praxe obvyklá. Dokonce mu prý řekl, že i přes skutečnost, že zdravotní péče je v jeho vlasti na zákonné úrovni prohlašována za bezplatnou, lidé cpou doktorům peníze a jiná plnění za kdejaký nicotný úkon. Toto pojetí zdravotnictví jsem pacientovi ve vlastním zájmu nevyvracel.
Pacient pokračoval v popisu údajných názorů a činů postavy, kterou nazývá Pako. V její zemi prý jezdí automobily a ostatní dopravní prostředky při pravém okraji vozovky, a to dokonce závazně. Okraj ulice bývá navíc zcela jasně stavebně vymezen, takže pruh, po němž se pohybují chodci, je samostatnou urbanistickou entitou oddělenou od silničního provozu. Obyvatelé Pakovy země provozují automobilismus pravostranným způsobem i přes to, že musí vyrábět auta s převráceným vnitřním uspořádáním, což je konstrukčně obtížné. Jak jim mohli Angličané, které údajně tolik respektují, něco podobného dovolit, neuměl pacient vysvětlit, ale slíbil, že to u svého přítele zjistí. Když jsem ho vyzval, ať se zeptá klidně hned, podíval se na mě jako na blázna. Přešel jsem to s úsměvem.
Země, z níž Pako přicestoval, nepraktikuje trest smrti. Zločince, který pobil třeba sto lidí, zavřou do vězení, kde mu poskytnou splachovací záchod a jídlo i pití až do doby, kdy nějak umře sám. Naproti tomu dokážou ve velkém pěstovat krávy jenom proto, aby je zabili a snědli. Nechápu, z čeho pramení pacientova potřeba konstruovat takhle obludnou alternativu k normálnímu životu, ale jsem vědec, jehož úkolem není soudit, nýbrž zkoumat a snažit se pomoci.
Jinak mohu konstatovat, že principálova nálada byla o poznání povznesenější než při minulé návštěvě (moje ostatně taky). Před odchodem dokonce zažertoval, že druhdy tak náročná práce ve škole mu s vydatnou pomocí cizince v jeho hlavě připadá lehčí, a to i přesto, že cizinec nereaguje na jeho opakované žádosti o peníze (zajímavá reflexe reality; kdyby nabyl dojmu, že dostává od postavy peníze, mohl by si přivodit značné problémy). Každodenní konfrontace s množstvím dětí už mu prý nepřijde tak skličující, naopak přemýšlí o tom, že by si sám ještě jedno pořídil. A mně by prý doporučoval totéž. To přehnal, to nebylo zdvořilé. Asi netuší, že moje manželka trpí progresivní gerontózou, při níž je gravidita kontraindikována. Ale byl jsem ve shovívavém rozpoložení a vyprovodil jsem ho s úsměvem na rtech. Na mých rtech.
V Jaipuru, dne 21. února 2013
Dr. Deepak Shivali

Předcházení zprava
Ve městě jsem si sedl do jedné kavárny. Vlastně to chci říct jinak: sedl jsem si do jediné kavárny ve městě. A poručil jsem si tam kávu. Vlastně to chci říct jinak: na dotaz, co chci, jsem odpověděl, že chci kávu, a když mi řekli, že zrovna kávu dělají dost neradi, začal jsem je prosit. Nakonec ji udělali a nebyla špatná.
Přisedl si ke mně americký pár a začali mi vyprávět, co všechno už viděli, a marně se mě ptali, co si myslím, že by ještě měli vidět. A svěřili se mi s jednou záhadou, kterou dlouho řešili a kterou už měli vyřešenou.
Vždycky když je pomalu předjel nějaký riksha-taxík a oni si řekli, že by se jim hodil a že si do něj naskočí, začal jim ujíždět, sotva projevili zájem nastoupit. To je ovšem zvláštní, protože já jsem třeba zvyklý na to, že mě vyloženě pronásledují, jedou vedle mě a pokřikují, že si mám nastoupit. A tihle Američani si časem všimli, že je to tím, z které strany se k němu hrnou. Oni jsou naučení nastupovat do taxíku zprava, takže si ho vždycky obešli a on to pochopil, jako že ho odmítají, tak jel dál obtěžovat zase někoho jiného.
Za tohle vyprávění jsem jim moc poděkoval. Naučili mě odmítat taxíky! A hned cestou domů jsem to začal praktikovat, funguje to. Jenom si musím dávat pozor, když ten taxík obcházím zprava, aby mě něco zezadu nesňalo, protože už se docela motám ve vozovce plné provozu.

Postav si dům

SRPŠ
I v Indii mají Sdružení rodičů a přátel školy (SRPŠ), ale místní organizace tu mají k výhradní dispozici dokonce jeden školní autobus.

Vat of Jaggery
Doplňování slovní zásoby nikdy nekončí:
vat of jaggery = díže melasy

Litterate
Když ředitel školy napíše žákovi do posudku, že je „very litterate“, a napíše to se dvěma „t“, znamená to, že ten žák, kudy chodí, tudy odhazuje smetí? To je v případě tohoto žáka pravda, protože to je pravda v případě všech indických žáků.

Šlukačka
http://youtu.be/OA4KHNUi2dY

Are You Losing ... ?

Řidiči a chodci
(fázový posun pozorovaný v každodenní praxi)
vypracoval: Prof. Amit Kwantichandra, DrSc.
Práce se zabývá jevem fázového posunu, který byl teoreticky pojednáván v četných odborných i odborně popularizačních textech. Tentokrát se však zaměřuji na zcela reálnou instanci tohoto jevu, kterou lze pozorovat v ulicích indických měst. Snahou mých kolegů z celého světa (a nepopírám, že i mou snahou) je dostat tento úkaz pod kontrolu a dospět k technologickému, případně jinému postupu, který by umožnil jev vyvolat a řídit. Přestože jsem v tom dosud neuspěl, podařilo se mi něco, co je pro konečný výsledek nezbytnou podmínkou: dokázal jsem, že fázový posun existuje a je možné jej prozatím alespoň pozorovat. Tolik úvodem.
1. Dvojice prostorů
Dvojicí navzájem fázově posunutých prostorů, kterou se mi podařilo odhalit a pozorovat, je svět řidičů a svět chodců. Stručně zopakuji, že čas není spojitou veličinou a všechny jevy, jež se zdají zcela plynulé, se ve skutečnosit dějí v trhaných skocích. Skokový průběh zdánlivě plynulých jevů nelze přístrojově měřit nebo jinak dokumentovat, protože veškeré případně použité přístroje jsou součástí pozorovaného kvantového modelu a jako takové nedokážou provádět vnější monitorování systému. Na otázku, co má udělat člověk, ať už laik či vědec, který o samotné existenci kvantového modelu pochybuje, je jednoduchá odpověď: přestat pochybovat a uvěřit. Na námitku, že věřit je nevědecké, existuje ještě jednodušší odpověď: věda je stejně jenom jiná víra. Údajným autorem tohoto vysvětlení, jež je známé jako „backroom enlightenment“ je český (Evropa) myslitel Gejza Klapka, který je měl vyslovit v zadní místnosti vědeckého pracoviště PB Drop Zone v České (Evropa) republice.
Důležitou otázkou zůstává, jaký je stav vesmíru v době mezi trhanými skoky, co se tam v tu chvíli děje? I na tuhle otázku je odpověď překvapivě jednoduchá: nic. A to nikoli nic ve smyslu, že všechno stojí, ale nic ve smyslu, že nic není. A to je spousta času pro to, aby se dělo něco jiného s něčím jiným, co tam toho času je. A právě takovou paralelní koexistenci dvou prostorů a časů nazýváme fázovým posunem. Tyto vesmíry spolu nemohou interagovat, ledaže...
2. Rozostřený fázový posun
Je-li prostor vychýlen ze svého kvantového rytmu a vrcholy jeho kvantové sítě jsou silou, která je toho schopná, strhávány na absolutní časové ose o zlomek časového kvanta stranou (stručně: prostor je fázově vychylován), jsou jednotlivé body na časové přímce roztahovány do tvaru drobných úseček - fázový posun je rozostřený, věci na chvíli strnou, než sebou znovu cuknou. Tento prostor je pak pozorovatelný ze dvou pohledů: je patrný ve světě, z něhož je fázoposuvnou silou vytahován (začátek úseček), sám sebe však pozoruje v koncových bodech úseček, kde je posun dokonán. Fázově vychýlený vesmír je tak viditelný z původního mateřského prostoru, sám však vidí pouze sebe.
3. Řidiči nevidí chodce
Do fázově vychylovaného prostoru vstupují indičtí řidiči motorových vozidel. Jsa chodcem, mohu bez problémů (i když často s údivem) pozorovat jejich počínání, oni si mě však nevšimnou. Odhalit skutečnost, že se jedná o důsledek rozostřeného fázového posunu, mě stálo hodně vědeckého úsilí, při němž jsem angažoval takovou dávku abstraktního myšlení, že to mělo občasné laxativní, dysenterické, až diarrhoetické účinky. Vyžadovalo to i silné potlačení osobních emocí, původně jsem totiž dospěl k závěru, že řidiči jsou bezohledná hovada, což jsou však zjištění z oblasti sociologie a psychologie, které nejsou mými obory. Tam mě Nobelova cena nečeká, zatímco v kvantové fyzice ji teď mám jistou a musím jenom doufat, že si zase nenajdou ještě jednoho, se kterým se budu muset dělit. Dělají to teď pořád...
4. Jaká síla fázově vychyluje indické řidiče?
Zatím nevím. (Ale tu cenu bych stejně chtěl.) Mohu opět pouze shrnout svá pozorování. Pracuji s domněnkou, že se jedná o mentální vlohu typickou pro indické obyvatele. Usednou-li na zvíře nebo zvířetem tažený povoz, nevychýlí se. Jakmile však použijí dopravní prostředek, který jim dali Angličané (nebo později jiní příslušníci západní civilizace, mezi které můžeme počítat i Rusy, co sem odkládají automobily Moskvič, jejichž princip ale stejně vymyslel Němec), posunou se a není s nimi žádná řeč, a to ale w ogółe (můj strýček Lakshmi Mittal má železárnu v Ostravě a tenhle výraz pořád používá).
Tak na tohle jsem přišel a ještě na tom budu pracovat. Tolik závěrem.
Prof. Amit Kwantichandra, DrSc.

Nedokončování
Dnes je sobota, což je běžně normální školní den, ale tentokrát se výjimečně neučí, protože večer bude výroční besídka s projevy sponsorů a tancem dětí. To mě v mém zaběhnutém rytmu zaskočilo až natolik, že jsem se dopoledne začal trochu nudit a abych se pobavil, rozhodl jsem se, že nechám nedokončenou každou druhou...
Ono to vypadá jako klukovina, která nemůže nikoho přivést k veselí, ale mně někdy stačí málo. Sotva jsem se tím začal zabývat, rozesmálo mě to tak, že jsem se málem... Teď to ovšem vypadá divně, že jo? Vypadá to, jako že jsem se...
Takže k věci. Dnešní výuka odpadla a já jsem mohl... To běžně nedělám. Připadal bych si jako...
Kdyby tohle viděl můj dědeček, radost by z toho neměl, ale možná by ho to zas tak nepřekvapilo. On si vždycky myslel, že jsem trochu...
No - tohleto je fakt úlet. Myslím, že to...
Love
written by  ac on March 2, 2013 from Jaipur, India

Mladý Gauss v útlumu
Nikhil Mittal, tento jindy radiantní exponát nešikovně ukrytý v nejzastrčenějším stánku indického veletrhu s mozky, se nám momentálně nachází v dolní intelektuální úvrati. Ale co? Jako bych to sám dobře neznal...
Denně po mně žádá náročné matematické úlohy z oboru aritmetiky, kombinatoriky, logiky, fyziky a dalších disciplin. Já mu je dávám, mám jich zásobu. Uvedl se dobře. Sečetl čísla od jedné do tisíce v čase kratším než deset minut, neboli - přišel na to, jak se sčítají aritmetické řady. Potom správně odměřil patnáct minut, maje k dispozici toliko dvoje přesýpací hodiny, jedny jedenáctiminutové a druhé sedmiminutové.
Ale pak přišla nějaká krizovka a kluk mi začal drobátko blbnout. Chtěl dvě úlohy, že je vyřeší do druhého dne. Dostal dvě. Jedna byla: "Rearrange the order of all seven letters in NEW DOOR to get one word." A ta druhá byla ještě lehčí: "Kolik písmen má správná odpověď na tuto otázku?" A on mi druhý den přišel říct, že pokud REWOOND není slovo, nemá první úloha řešení, a u té druhé úlohy spočítal písmena v otázce. Nedal jsem najevo zklamání, řekl jsem mu, že pláču, protože jsem si vzpomněl, jak mi kdysi umřel kanárek. Ale když jsem mu pak řekl správné odpovědi a on začal držkovat, že to ne, že to neplatí, že jsou to chytáky a že chce nové úlohy, už mi bylo zase do smíchu a vzpomněl jsem si na další výrok Sheldona Coopera: "Nemyslíte, že kdybych se mýlil, tak bych to věděl?"
Tak teď chlapec za domácí úkol přelévá vodu pomocí jednoho pětilitrového a jednoho třílitrového kyblíku, dokud nenaměří čtyři litry. Snad to do zítřka zvládne a já se nebudu muset vymlouvat, že jsem si vzpomněl, jak ve filmu Poslední výstřel umřel Vinnetou. To bych nevysvětlil, tady nikdo neví, kdo jsou Indiáni.
written by  ac on March 6, 2013 from Jaipur, India

Rodinné poměry
Tady je taková podivná konstelace. Myslím v domácnosti, kde žiju.
Je tady pan domácí, kterému všichni říkají Babu. To je jako "pan otec", hlava rodiny. Pozor - nepoplést s Bapu - tak říkali Gandhimu a to je tatíček celé země, což je takový drobný rozdíl mezi "bu" a "pu". Potom je tu hospodyně, neuvěřitelně pracovitá a chytrá osoba, co zastane asi tisíc věcí a má tady na King´s road firmu, kde šije šaty, umí anglicky - moc toho v angličtině nenamluví, ale rozumí, až hanba - umí těsnopis (ten je jí teda zrovna hodně k ničemu) a vypadá to, že je nějakou jako schovankou pana Babu. A zase je tady paralela: Indira Gandhi taky nebyla Gandhiho dcera, nebyla to ani jeho adoptivní dcera, byla to překvapivě a zcela politicky účelově jeho adoptivní snacha.
Ale zpátky k mým hostitelům: kdo je vlastně otcem těch dvou dětí, co tady pobíhají? No - a to je bomba: on tu bydlí. Vždycky odněkud vyleze, děti mu říkají "papa", což je úplně normální označení pro tatínka, a Babu ho nemá rád. Nechoval se k němu nijak uctivě už vloni, ale letos vyloženě chodí a říká: "Já ho tu nechci, já ho vypakuju, ať už se na něj nemusím koukat." A neříká to hindsky, to bych mu nerozuměl, říká to anglicky, takže to říká vyloženě mně. A jako by čekal na nějakou moji reakci. Tak vždycky říkám: "Hele, já to tady nechápu, já jenom vidím, že ten úplně malej si s ním hraje a je šťastnej."
A on papa není nijak zvlášť složitý, spíš naopak, a je ke mně strašně uctivý a dorozumívá se se mnou posunky, protože jinak nedovede, jenže když přijde na posunky, tak já nedovedu vůbec nic. Zatvářím se vždycky strašně vážně a začnu si před břichem různě překládat prsty, jako to dělají ti neuvěřitelní lidé v černém oblečení v rohu televizní obrazovky. A rozumět mi je asi tak jako jim.
Ten starší kluk se za otce vyloženě stydí a tak různě s despektem ho napomíná, tohle nedělej, tohle přece nemůžeš, nech toho a tohohle taky nech. S panem domácím, ani s nikým jiným o tom z vlastní iniciativy nemluvím, nemám, co bych řekl, akorát když říká, že to přece musí být hrozné i pro něj (jako pro toho papa), že to je hrozná situace, když je v rodině někdo, kým všichni opovrhují, tak já jenom kývám, že to znám. Ovšem už nijak nerozvádím, z které strany to znám...
written by  ac on March 6, 2013 from Jaipur, India

Maharana Pratap Auditorium
Tuhle zimu jsem tak nějak pravidelným hostem v kulturním středisku Maharana Pratap Auditorium. A jelikož tady je i v zimě teplo a speciálně v MPA se dokáže udělat dost horko, jsem tam docela pečenej vařenej. Začalo to večerem, kdy se udělovaly ceny pro příkladné podnikatele. Pořádala to rozhlasová stanice Jaipur MyFM 94.3 a pan principál se rozhodl, že vybraní žáci jeho školy tam musí být. Mně řekl, ať se dostavím ke škole, že se na to místo přesuneme všichni společně, je to hned tam, kousek od školy. Pečlivě se ujišťoval, že fakt pojedu s nimi, i když to bylo v neděli, kdy mi jinak dává pokoj. Před školou nás nabral takový polorozpadlý dobytčí vagon, který s námi objel celé město. Bylo to tam, kousek od školy, na opačném konci obce, která je velká jako Střední Čechy.
Na místě nás očekával obří sál s pódiem, oponami a osvětlovacími rampami. Přicházeli řečníci a všichni měli tolik co říct. Pak vždycky dali někomu za něco nějakou cenu a udělili mu slovo. A on se rozhovořil, jak těžce se mu začínalo, jak měl každý den nejvýš tři čapáty a něco té vody, ale nikdy se nevzdal a pořád pracoval, jak chtěla maminka, ach ano, maminka, ta kdyby tu teď byla, ta by koukala, že jenom k snídani mu dneska přinesou čtyři čapáty a do toho všeho má tuhle cenu. A po něm další oceněný a pak další. Nejlepší mladý podnikatel, nejlepší starý podnikatel, nejstarší mladý podnikatel, nejbohatší chudák, nejsympatičtější podnikatel, nejelegantnější podnikatel, nejpodnikavější podnikatel, nejvíc zaneprázdněný podnikatel (ten nepřišel), podnikatelka. Cena za cenou. A do toho taneční výstupy, mluvené předěly, pětačtyřicetiminutové komické vložky.
Čtyřicítka dětí z mojí školy seděla vzadu a dívala se. To, co se dělo na pódiu, je zajímalo jenom chvíli, pak si našly zábavu spočívající v přelézání z jedné řady do druhé tak, aby to student sedící v cílové řadě nečekal a nedokázal tomu zabránit. Ty děti jsou totiž tak úzké, že než se nadějete, sedí vedle vás na sedadle a přestože vás trochu omezí, v pohodě se tam vejdou. Napřed jsem je okřikoval (šeptem tedy), ať to nedělají, že tohle je vážná chvíle, protože ten tlustý pán, co právě přebírá cenu, začínal kdysi s jedinou rupií v děravé kapse a ony by se měly snažit, aby jednou byly taky tak úspěšné a tlusté jako on. Pak jsem je prosil, ať u toho aspoň neřvou. A potom jsem zjistil, že to dělají špatně. Kdyby útočily v trojicích, takže dva by vždycky toho obránce roztěkali předstíraným pokusem o průnik a třetí by na to sedadlo skočil, měly by velkou pravděpodobnost úspěchu. Ukázal jsem jim to ve spolupráci se dvěma obzvlášť vnímavými lumpy, se kterými jsem se na tomto postupu domluvil (šeptem tedy).
Principál tam nebyl. Šel si se svou manželkou sednout někam dopředu mezi významné hosty, protože se ukázalo, že se na tuhle akci dostavil především proto, že si chce různým taktickým manévrováním a sebeprosazováním zajistit na příští rok jednu tu cenu pro sebe. To ovšem neříkám, aby to vypadalo jako špatná věc, to je normální manažerská práce vedoucí ke zviditelnění celé školy. Rozhodně tam ovšem nebyl, takže úlohu rozumné osoby převzala Yrla, která to ale taky nevydržela dlouho. Nakonec nás ukáznil jeden osvětlovač tím, že nás osvítil. To je docela nepříjemná věc, když na vás namíří dvě pětadvacetikila a úplně cítíte, jak to nejen svítí, ale i pálí. Myslím, že Asijská unie by tu měla nařídit používání ekologických svítidel, z těchhle se fakt dělá horko jak v pekle.
Na závěr tohoto večera se děti seřadily ve foyer, principál se postavil v čelo šiku a najednou, kde se vzal, tu se vzal, rajasthanský ministr školství! Děcka, principál a pan ministr na společné fotografií ve slavnostních prostorách Maharana Pratap Auditorium. To by teda Maharana Pratap koukal! Proto pan principál tak potřeboval, abych tam byl, chtěl, abych udělal tu fotku. Druhý den se bohužel ukázalo, že osvětlení toho místa a blesk foťáku propůjčily principálovi poněkud oligofrenický výraz (efekt červených očí je dobře známý, efekt debilního ksichtu už tolik ne a přesto se někdy dostaví). Trošku jsem potom tu fotku opravil, takže teď si ji může dát na stěnu nad svým stolem.
Do Maharana Pratap Auditorium jsem se pak podíval znovu, když měla výroční besídku školka, do které chodí principálův čtyřletý synek. Předškolní děti tam předváděly docela náročné scénické výstupy a celé to bylo velmi výpravné. Zase byly projevy, ředitelka školky mluvila, maminka jednoho dítěte mluvila, maminka druhého dítěte mluvila, hosté mluvili. A všichni mluvili naprosto zparchantělou řečí. Oni v půlce věty přepínají mezi hindštinou a angličtinou! Já fakt nevím, tak oni bojují za nezávislost, potom pravidelně slaví, jak se zbavili Britů, a pak když mají někde promluvit, spustí anglicky. Jejich národní obrození musí zřejmě teprve začít. Byl tam jeden rozhlasový komentátor, představovali mi ho, že prý je velmi známý, tak jsem se ho ptal, jestli taky mluví napůl anglicky, když je ve vysílání. A on, že jo. Je to tak jednodušší. No, to nevím... Říkal jsem mu o obrození a on se ptal, jaký anglický výraz se pro to používá. To byl problém hned dvakrát. Nemohl jsem to slovo najít, nakonec jsme se dohodli, že nejpříhodnější výraz je "resurgence", ale hlavně jsem ho potřeboval přesvědčit, že nehledá anglický, ale hindský výraz a jestli ho nenajde, obrodí prd.

Úpal a úžeh
Tak už jsem poznal rozdíl mezi „heatstroke“ a „sunstroke“ (úpal a úžeh).
Minule jsem měl úpal, to je asi trochu horší. To je člověku fakticky direktně zle. Ale co - člověku - přímo mně je zle! Ležím jako mátoha a nic do mě není, potácím se na hranici příčetnosti a kdyby mi dali hlasovací listek o přistoupení k Evropské unii, zaváhal bych. Jo, až takhle. Teda - nehlasoval bych pro přistoupení, to zase ne, světového názoru úpal nezbavuje, ale zaváhal bych, jestli vlastně nechci spáchat sebevraždu tím, že to odsouhlasím. Ano, taková svině je úpal.
To ten úžeh je lepší, tím jsem prošel teď. Je to taková rychlovka - jak to přišlo, tak to odejde, jak říkavala jedna z četných babiček v některé z mnoha rodin, jichž jsem byl za svůj dlouhý život členem. Stačí s tím správně zacházet - pít. Australský ležák Foster’s, vodu, čaj, kafe, když je toho hodně a když to teče, stačí jenom zkontrolovat, jestli to není žíravina nebo ropná látka, a rovnou to vypít. A to bolení hlavy, asi nejprotivnější příznak toho stavu, po tom pití přejde. Taky není úplně špatně si tou vodou přímo pokropit hlavu, vypadá to sice trochu výstředně a indické děti v parku to začnou hned dělat taky, ale nakonec je to zábava a když to pomůže... Někoho prý ta hlava začne bolet až po čase, až někdy večer, takže ta protiopatření dělá se zpožděním, ale já to tak nemám.

Indie má talent
http://youtu.be/okcxt3BGCYU

Právo proti pořádku
Vyšli tu do ulic právníci. Stávka právníků. Po celé Indii. Nepoznám, co chtějí, z novin mi připadá, že oni to taky nevědí. Ale tak to bývá s většinou stávek. Určitě by se jim hodily peníze, mají námitky proti postupu při jmenování soudců a údajně žádají nějaké pozemky. To poslední mě mate, ale mě taky zmate kdeco. Připadá mi to, jako by oční optici požadovali lakrosové pálky, ale asi to jen dokazuje, že jsem právní laik.
Problém nastal, když se v ulicích dost rozjeli a třeba tady v Jaipuru zbušili nějaká benga v civilu, sotva je poznali. Asi to tak muselo skončit, když měli už při nástupu v jedné ruce indickou ústavu a v druhé co největší kámen. Někteří měli na prstech navlečené stylové knuckledustery (tomu se u nás snad říká boxer, já se do zbraní nerozumím) ve tvaru paragrafu. A tím, že tloukli ty tajné, co je přemlouvali, ať jdou domů, prý jenom realizovali svoje nikým nezadatelné právo na stávku. Takový je jejich právní názor a ten je jako většinový názor právníků závazný. Když se v divoké televizní debatě zeptal někdo z publika, jestli je vůbec správné, aby právníci zastupující stát měli právo stávkovat, odpověděl právnický odborář velmi hlasitou otázkou: „Kdo to řek'?“
A to, že pak mlátili i uniformované policisty hlava nehlava (i když podle televizních záběrů to mlátili spíš hlava), to vysvětlili tím, že ti v uniformách jim bránili v tlučení těch v civilu.
Když se ti policajti vrátili večer domů, naštvaly se jejich manželky. Taková policajtská panička běžně akorát vyklepe tomu svýmu prach z úboru a po večeři mu přeleští obušek. Ale tentokrát fňukal, že dostal na budku a že má na tváři šrám po zásahu výtiskem zákona o služebním poměru v plném znění včetně novel. A začaly je hecovat, ty svoje příslušníky: „Nikdo se za vás nevezme, nechají vás tam zabít, to vy byste teď měli stávkovat!“ Ale manželé jim na to řekli, že to nejde, policie fakt stávkovat nesmí. A tak hned druhý den vyšly do ulic policajtské manželky. Vzaly si pěkné barevné šaty, aby jim to slušelo, některé měly nové šátky, co si ještě večer narychlo koupily, a šly. Nemlaťte naše muže! Právníci jsou paraziti, co pomáhají zločincům tím, že je ještě hájí!
A na zítřek je ohlášená další stávka právníků. Tak jestli se tam proti nim postaví ty manželky, výsledek je nejistý, protože milostivé paní budou mít pochopitelnou podporu ozbrojených složek.

Pooja Raj
Do mého života vtrhla další Pooja. Je jí třináct let a chodí do sedmé třídy. Její angličtina je prachmizerná, nanejvýš o dvě třídy lepší než moje hindština, takže naprostá tragédie, ale ona se ve všem opravdu hodně snaží. Její bratr Jitu chodí do šesté, ten je v angličtině lepší, ale zase hodně zlobí. V sobotu mi Pooja řekla, že mě zve k nim domů, že musím po vyučování přijít. Odpověděl jsem jí, že na to, abych přišel na návštěvu k nim domů, musím mít pozvání jejích rodičů. A ona na to, že pozvání od rodičů není problém, ale budu muset přijít až v pondělí, protože teď to pozvání ještě nemá. To mi přišlo hodně korektní.
V pondělí ráno ve škole nebyla. Když jsme asi v jedenáct hodin dělali soutěž o indickou Superstar a u tabule se střídali studenti, kterým jsem půjčil svou baterku (to jako svítilnu), aby předstírali, že je to mikrofon a zpívali „Row, row, row the boat“, objevila se Pooja a místo školní uniformy na sobě měla velice pěkné šaty. Pořád mi chtěla něco říkat, ale já jsem na ni dělal, že teď to nejde, že teď je představení. Pak už tam najednou zase nebyla.
Po vyučování jsem strávil ještě nějaký čas v diskusi s Nikhilem, jehož inteligenční kvocient se stale ještě plazí po dně jeho možností a nechce se odrazit. Jednoduché úlohy strašně komplikuje a při jejich řešení se pak zamotává.
Když jsem opouštěl školu s asi patnáctiminutovým zpožděním, objevila se trochu udýchaná Pooja v těch svých šatičkách a že musím jít s ní, slíbil jsem to přece. A já, že klidně, akorát jsem si myslel, že nic nebude, když nebyla ve škole. A co se vůbec stalo, že ráno nepřišla? Ále - ráno se jí tak točila hlava, že fakt nemohla do školy. I vyšli jsme.
Šlo se severním vstupem do slumové oblasti, u třetího kravince kolem prasečího bahniště, přes močál po povaleném stožáru vysokého napětí, psím náměstíčkem - a byli jsme tam. Pokojík dvakrát jeden a půl sáhu, většinu zabírá postel - tvrdá deska a přes ni závěs - na které spí, jí a studuje Pooja i Jitu. Vaří se na podlaze.
Čaj? Jasně - já kdykoliv čaj... A teď bude oběd. Tak to ne, namítal jsem, já ti tady nemůžu ujídat, mě čekají s obědem doma. A tu se Pooje zaleskly oči: „Já jsem to od rána vařila!“ Pochopil jsem, proč vlastně nepřišla do školy, a zaleskly se oči i mně. Tak jo, poobědvám. Uvařila to moc dobře.
Když jsem tohle všechno o chvíli později vyprávěl svému domácímu a dostal jsem se k místu, kdy mi Pooja nabídla oběd, řekl: „No, doufám, že jsi to přijal, určitě to tam půl dne připravovala, proto nejspíš nešla do školy...“ A já na to: „Jak to...?“ A on: „Tak to je snad jasný, ne?“
Nevím, jestli jsem někdy před tím na takové návštěvě byl. Vím - nebyl.

Spejbl a Hurvínek v Indii
"Pane učiteli, co je to binomická nomenklatura?"
"Kde jste to, proboha, vzali?"
"Je to v učebnici."
"Tak to je tam jistě i napsáno, co to je."
"Ale my tomu nerozumíme."
"Tak dobře - co je tam napsáno, že tomu nerozumíte?"
"Je tam, že všechna zvířata a všechny kytky mají švédské jméno. A my nevíme, proč."
"Nemají švédské jméno, ale latinské jméno, švédské jméno měl ten, co to vymyslel. A nemají jedno jméno, ale dvě, proto je binomická."
"A proč?"
"Teď nerozumím já..."
"Proč nemá zvíře jenom jedno jméno jako my?"
"Ale ty máš dvě jména a podle jednoho toho jména se pozná, s kým jsi příbuzný."
"A co je strom zvířecích druhů? Strom je přece rostlina."
"To je graf, do kterého jsou zařazena zvířata a který se větví jako strom. Pomocí malého počtu otázek ohledně toho zvířete můžete rychle zjistit, kam patří. Třeba: Má to kosti? Má to plíce? Líhne se to z vejce? A za chvilku víte, co je to za zvíře."
"A co je to za zvíře? Slon?"
"Já jsem dával jenom příklad. A byl to příklad těch otázek a ne odpovědí."
"A jaké jsou odpovědi?"
"Dobře, zahrajeme si to jako hru. Já si budu myslet zvíře a vy mi budete dávat otázky. Ale jenom takové, na které se odpovídá Ano nebo Ne."
"Tak ano nebo ne?"
"Pro všechno na světě, tohle je osmá třída! Rozumíte mi vůbec?"
"Ano. Ale nerozumíme otázce."
"Já jsem žádnou nepoložil. Otázky pokládáte vy. A já odpovídám ano nebo ne."
"Abyste zjistili, jaké zvíře si myslím. Tak - už si myslím. Ptejte se."
"A na co?"
"Na to zvíře. Uhodněte, na jaké zvíře myslím."
"Na krokodýla?"
"To není nejlepší způsob, jak dospět k výsledku, ale není to proti pravidlům. Ne, není to krokodýl."
"Tak hroch!"
"Ne, ani hroch to není. A ptejte se, prosím, trochu chytřeji, je vám čtrnáct let."
"A na co se máme ptát?"
"Na něco, co se týká toho zvířete. Jakoukoliv otázku."
"Tak dobře: Tak proč má slon tak dlouhej chobot?"
"No to snad ne! Tomu se mám smát? Končíme. Tuhle hru zjevně neumíte hrát."
"My chceme hru, pane učiteli. Tak když to nevíte, tak jinou otázku: Proč dělá pštros tak velký vejce? Pane učiteli, smějete se nebo pláčete? Kam jdete, pane učiteli? Nechal jste tady jednu botu!"

Hlášení o průběhu školního výletu
Hlášení podává: Pako Sir
Účastníci výpravy:
Pako Sir (zdánlivý vedoucí expedice)
Omprakash Sir (principál)
Pratima Madam (principálova deedee - starší sestra)
18 studentů šesté třídy základní školy Sahyog School
18 studentů sedmé třídy základní školy Sahyog School
8 studentů osmé třídy základní školy Sahyog School
Opožděně podávám toto hlášení o průběhu školního výletu do pamětihodné zahrady Jantar Mantar v centru města Jaipur.
Studenti byli při zahájení výpravy v 8:15 před budovou školy rozděleni do osmi družstev o početnosti pěti až sedmi členů. Kapitány družstev byli studenti osmé třídy, kteří nesli vlajky různých barev, ostatní pak byli označeni páskou příslušné barvy uvázanou na levé ruce. Většina studentů byla schopna podat mi levou ruku k uvázání stužky na první pokus, dvěma studentkám se to povedlo až napotřetí.
Vlajky a stužky jsem nechal vyrobit paní Sheku, majitelku butiku na King´s Road ve čtvrti Nirman Nagar, kterou v jiných svých textech označuji jako hospodyni. Štangle sehnal můj pan domácí. Vlajky byly kapitánům rozdány v čase T, v T plus čtrnáct vteřin byla žerď červené vlajky zlomená. Jsa vybaven polní dílnou, lékárnou a laboratoří, dokázal jsem tuto závadu opravit, velmi brzy jsem však začal postrádat polní urychlovač, s jehož pomocí bych se co nejsvižněji dostal do T plus dva dny, tedy do okamžiku, kdy bude ukončen nejen sám výlet, ale i nezbytná následná rekonvalescence.
Odpovědnost za udržování kompaktnosti i neklesající mohutnosti strukturované jednotky byla distribuována mezi jednotlivé kapitány metodou per partes, pro získání úplné jistoty jsem útvar ještě trvale obíhal metodou německého ovčáka. Ušla-li děcka toho dne v úhrnu zhruba dva kilometry, já jsem jich uběhl tak dvanáct.
Při cestě autobusem do města vyzval principál všechny děti, ať ve voze mlčí. Smysl příkazu mi do této chvíle uniká, já bych je právě přesně v tomto místě a čase nechal, ať si povídají. Děti měly podle pokynu celou cestu položený jeden prst na rtech a když se jich principál na něco zeptal (jako že se jich v jednom kuse jednotlivě na něco ptal), mluvily přes ten prst. V ostatních se očividně hromadila nevyřčená slova.
Při nákupu vstupenek došlo k politováníhodnému incidentu, za který se dodatečně omlouvám. Pokladní, který nemá čtyřicet rupií nazpátek a jako vysvětlení uvádí, že se tomu nemůžu divit, protože problém s drobnými on má přece každé ráno, není idiotem, za kterého jsem jej nesprávně a ukvapeně označil, ale standardním indickým pokladním, který svým intelektem přispívá k tomu, aby Indie byla tím, čím je.
Před vstupem do zahrady se k nám připojila principálova starší sestra Pratima. Uvnitř sehnala indického průvodce, který dětem v jejich hindštině vysvětlil, jaký je princip a účel různých staveb a zařízení, která se v zahradě nacházejí. Překvapilo mě, že studenti ho poslouchali, i když jsem později několika otázkami zjistil, že pokud pochopili byť jen jedinou věc z toho, co říkal, sami doteď nevědí, která věc to byla. Při výkladu samotném však překvapivě působili dojmem školní exkurze. Tuto náhlou improvizaci paní Pratimy jsem tedy ocenil.
Vlajky a barevné stužky přitahovaly pozornost turistů, kteří si průvod fotili. Jeden z nich se ke mně přitočil a řekl mi, že to není špatný systém, který v Indii používají při školních výpravách. Odpověděl jsem mu, že souhlasím a že bych to sám nevymyslel. Někteří cizinci přispěchali po tom, co pohledem na barevné vlajky z dálky nabyli dojmu, že v Indii už taky mají Gay Parade. Představa mojí osoby jako předáka takového průvodu je velmi paradoxní, představa pana principála jako předákova pobočníka už zase tolik nepřekvapuje.
Paní Pratima se mnou zavedla konverzaci na téma horoskopů a čtení z ruky. Jestli takovým věcem nevěřím, mám prý smůlu, protože všechna ta složitá zařízení jsou prý založená právě na této vědě. Musím se na tomto místě pochválit. Zdržel jsem se jakýchkoli přednášek o tom, že astronomie a astrologie k sobě mají asi tak daleko jako veterinář a vegetarián, a omezil jsem své reakce na trvalé a táhlé přikyvování ve stylu "otec byl toho večera neklidný".
Celkově si dovolím uzavřít, že výlet, jakkoli byl vyčerpávající, se vydařil. Mírné napětí, které zákonitě panovalo v jeho průběhu, bylo kompenzováno uvolněním po tom, co bylo možné konstatovat nulové ztráty na životech a zdraví účastníků a na majetku třetích osob. A tu vlajku, co druhé osoby polámaly, si první osoba zase spravila, tak co? Takže kdyby byl nějaký nápad se zase někam vypravit... Ale teď někdy hned, to zase ne.

Kůň je někdy tlačné zvíře
Zastavení provozu
(Jaipur, Shyam Nagar)
Včera odpoledne došlo k zastavení provozu na hlavní ulici čtvrti Shyam Nagar v severovýchodní části našeho města. Jeho hlavními aktéry byli cizinec bílé pleti, známý v okolí místa jako Chodec, a osmiletá klisna Maneha, kterou zde místní obyvatelé také často vídají. Podle výpovědi svědků, stála Maneha uprostřed ulice a sledovala projíždějící vozidla, čímž sice mírně omezovala, ale neblokovala dopravu. Dělá to tak údajně běžně. Cizinec, který tudy touto roční dobou v odpoledních hodinách pravidelně prochází pěšky, čímž si vysloužil svou přezdívku, byl přítomností koně uprostřed ulice znepokojen a pokusil se zjednat nápravu tím, že zvíře odvede stranou. Ve chvíli, kdy jeho plán začal být zjevný, shromáždily se kolem cesty zástupy diváků, aby sledovaly jeho úsilí. Přihlížející byli podle vlastních slov přesvědčeni, že úsilí bude marné. Nemýlili se. Běloch zřejmě přecenil své schopnosti, když se pravděpodobně domníval, že Maneha stojí v ulici nedopatřením a odvedení mimo provoz vyloženě ocení. Neocenila to a pokusům o odvedení odolávala tím, že se vytrvale stavěla čelem proti cizinci a tlačila ho od sebe, vždy však jen takovou silou, aby vyrovnala jeho sílu. Po několika minutách běloch, překvapený promyšleným odporem zvířete, ve své činnosti ustal a pokračoval v chůzi po své obvyklé trase. Po celou dobu jeho snažení však byla blokována doprava, neboť řidiči zanechali jízdy a pozorovali celou akci, která jim podle jejich vyjádření připadala jako komický taneční výstup. Ocenili, s jakou bravurou a intelektuální převahou zvládl kůň drezuru bílého cizince a všichni se vyjádřili, že něco podobného ještě neviděli. Rovněž se podivovali, že ač usazeni za volanty a řídítky motorových vozidel, dokázali tento výstup pozorovat, což je podle teorie profesora Kwantichandry z Indické vědecké akademie o rozostřeném fázovém posunu indických řidičů zcela výjimečné. Provoz byl obnoven, hned jak toho Chodec nechal.
(-jpn-)

Holi - festival barev
Přepadnou vás ("Happy Holi!!!"), oslepí vás prachem různých barev a zmalují vás. Pak zase jdou.

Megh Niwas Garden
Je tolik Indií, kolik si jich člověk najde.

Pavel´s Report 2013
After one year, I returned to Sahyog School to try to help some more, to see what has changed, and, of course, to meet the kids once again. Some changes have taken place, some things, which are too difficult to change, stay.
Most of the kids now sit on benches (all of them, actually, except for one pre-school class). Some children improved their English language skills, though it lies rather in their ability to listen and understand than the ability to speak and express themselves. The kids, when you look at them, are cleaner than the year ago. Many of them are more self-confident and self-assured than they used to be. I visited some of the families in their homes. Their living standard is far below what people in my country can even imagine. Were it not for this school, they would be probably left without a chance to get a decent job and to rise up from this bottom of existence. So, my words of appreciation to the school for giving them this chance. Only locally focused organisation can do, I do not believe that occasional aid the government provides to the slum communities through its missionaries hits the target effectively enough.
On the other hand, there is big space for improvement in the school. Most of the problems, I believe, come from lack of financing (no surprise) and impossibility of even mid-term development planning. I understand that the school survives from contributions and donations that have to be renegotiated and begged for every year again and again with no assurance there would be sufficient resources to run the school, pay at least some money to the teachers, carry all the costs of electricity and other necessities... The school misses a mid-term (three to four years ahead) plan of action - investments, strategic goals to achieve. No wonder, it is impossible to make one, when there is no stable finance resource.
And there are so many items that would go into the list of goals:
Classrooms have no walls, classes disturb each other; kids, when unattended, cannot help it and cannot stay quiet. (It appears to be Indian national feature that they fight noise only with bigger noise.) On top of it, unfinished walls are ugly and also dangerous.
Classrooms have no windows - a small hole in the wall that lets some light in is not a window. Lighting of the classrooms is random; some children cannot see what is on the blackboard.
Plaster on the outside of the building and especially inside and also some wall painting would help a lot. White walls would change the appearance and help with the light. Also the wiring that leads to fans and lights could be safely hidden. The building is full of dust coming from the raw bricks, not speaking about impossibility to hang anything properly on the walls.
Toilets are a catastrophe. It is good to explain the principles of cleanliness again and again, but if the bathrooms do not allow for the basic hygiene... One of many: there has to be running water inside the bathroom, so kids leave the room clean.
As to the system of education:
The tendency to memorize instead of thinking, understanding and being able to figure out, is the common disease of many educational systems. It cannot be accounted to this particular school; I suppose it is a country-wide problem. Anyway, the ability to think is what distinguishes humans from other species and it should be the school´s primary task to develop and support it. Children have answers written in their textbooks next to the questions and when asked they only copy these not having the slightest idea what the question is about. You change the order of questions and they are confused, you change the wording of some question and they get lost. The answers in their books are often complicated and they obviously did not come out of their heads, maybe some teachers helped. And if one of them answers is incorrect and you tell the kids? Their universe collapses.
Discipline is very frequent word in this school, but order and organisation is what the school lacks from top to bottom. Yelling is a military way to enforce discipline and it very often only enforces a feeling of discipline, not discipline itself. Discipline comes from respect. Respect to rules, respect to personalities of the leaders, respect to each other. Children obviously respect the positions of the teachers and the principal. I am not sure if a real personal respect is also there. And the way things are (not) organised here does not arouse much respect. Example: the habit to burst in the classroom and start talking to children (very often, by the way, with a voice pitch that - to me - indicates some sort of conflict) is bad, to my opinion. If there is any information that needs to be spread, there are morning assemblies and maybe some other ways to do it.
The classes must be exhausting for the children. Except the break for lunch which is very short, there is no time to sit and chat. And kids have so much to tell each other. No wonder they use the time during the teaching periods to do that... Giving them a little break between the periods might bring some relief to all players of the game. I find no pleasure in calling for silence once a minute.
I guess I do not have to stress that all I do and say including my critical words is meant to help. But what I want to repeat over and over is this: This school is the only fixed point the children have when they leave their homes and it is very good alternative to roaming the slum area with no perspective. And I am much convinced that some of the kids (and after this second mission I could name them) have a bright future ahead of them.
Many thanks for giving me the opportunity to take part.

Brzda pokroku
New Delhi, India
Takovou dobu už křičím na svět, jak se má změnit, aby věci začaly aspoň trochu fungovat, a svět mě ne a neposlouchá. Abych se pořád jenom rozčiloval, to je flagrantní ukázka nepoučitelnosti! Vezměme si třeba jenom takovou Indii - co by jí to udělalo, kdyby se trochu ukáznila a zklidnila a jenom jednou skočila, jak já písknu, ale to ona ne. Já opravdu nevím, buď jsem blbej já nebo Indie. Zkouším to po dobrém i po zlém, shora i zdola. Vždyť já tě mám, Indie, rád a všecko pro tebe udělám, ale podívej se na sebe, podívej se na mě. Na hromech vstáváme, na hromech líháme. Muší to bét, Indie?
Tenhle svůj názor bych možná neměl zveřejnovat. Ale zase na druhou stranu - proč já bych se měl bát jich, když oni se nebojí mě a nestydí se po staletí bránit milionům lidí ve svobodném myšlení? Zlo, které spáchali, nadělali ve jménu svých politických cílů a to obrovské množství dobra, pod které se podepisují, je dílem výjimečných laskavých, statečných a obětavých lidí, jejichž práci si oni přivlastnili.
A teď - o čem mluvím: v Indii mi konečně došlo, kdo je brzdou pokroku: Bůh. Na špici vývoje jsou civilizace, které se zbavily Boha a přestaly většinu svého času trávit modlitbami, lezením po zemi a dětinskými rituály. Všechny tyhle věci pro ně vymysleli vůdcové, co je chtějí ovládat a držet v ponížení, kterému vznešeně říkají "pokora před něčím, co nás přesahuje". Dá se namítnout, že pojem "špice vývoje" je relativní a je otázkou, kdo je dál, ale tahle relativizace je dalším trikem církví, které se ve jménu "něčeho vyššího" snaží udržet masy co nejníž. Na špici vývoje je ten, kdo přijede do chudé země a za zadkem se mu okamžitě udělá fronta malých i velkých fyzických i právnických osob, které po něm něco chtějí a zdůrazňují, že by jim to měl dát, protože on se má stokrát líp než oni. A že jsou jenom zmatení a nevědí, co je pro ně dobré? No, výborně, a kdo to ví? Kazatelé?
Když se někdo zcvokne a začne rozmlouvat s fiktivním přítelem a rádcem, který existuje jenom v jeho hlavě, stanoví mu lékaři diagnózu a začnou uvažovat o tom, jestli ho nešoupnou do nějakého pavilonu v blázinci. A mezitím po glóbusu chodí po kolenou miliony lidí, kteří si myslí, že žijí jenom proto, aby se zalíbili fiktivní postavě, jejíž úmysly jim navíc tlumočí partička funkcionářů. Tak kdo je tady, pro Pána Boha, magor?
Milé děti, neřeknu vám to přímo do těch vašich ksichtíků, protože bych vám tím začal bourat vesmír a na to nemám právo, ale napíšu vám to sem: dokud budete každý den trávit hodinu u oltáříku na zemi v koutě místnosti, kde by jinak mohla stát knihovnička, a druhý den mi budete vykládat, že už jste fakt neměly ani chvilku na procvičování krácení zlomků, budete běhat za oslem, zatímco já budu jezdit autem. Jak chcete. A vzpomeňte si, že byste chtěly taky jezdit autem...
written by  ac on March 30, 2013 from New Delhi, India

Love

Yrla and Nikhil