ac

Do Dubaje
Praha, Czech Republic
V letadle z Prahy do Dubaje seděli hned vedle mě dva čeští manželé. Abych to řekl úplně přesně, byl to jenom jeden manžel, ta druhá byla manželka. Byli to takoví už docela staří manželé z Teplic, ona byla stará snad jako já a on byl dokonce ještě o něco starší. Letěli spolu do Thajska a tvrdili, že nedovedou ani slovo anglicky. V rozhovorech s letuškami tohle tvrzení dost dokazovali. On říkal, že anglicky umí jenom "wasser" a přitom by si taky někdy chtěl dát i něco jiného. Jenomže "bier" umí jenom německy a to by ta letuška možná ani nerozuměla... Později jsme snadno zjistili, že letuška je Slovenka. Povídali jsme si o Thajsku a oni, že budou jeden den v Bangkoku a pak asi měsíc na Ko Samui a Krabi, a já, že bych si to rozložil jinak, ale tohle je taky dobrý plán. A on, že si někde přečetl, že v Dubaji dávají cestujícím, co mají dlouhou přestupní pauzu, zadarmo jídlo a pití, a já, že je to tak, akorát posledně, když jsem tam v listopadu byl, byla tahle speciální hospoda zavřená, protože ji buď přestavovali nebo rušili. A Otto na to (jmenoval se Otto, ten manžel), že se na mě v Dubaji s Alenou (manželka) pověsí, protože vím, kde ta hospoda je, a nechají se tam ode mě dovést. A já jsem je tam skutečně dovedl a byla tam holá podlaha od zdi až po balkónové zábradlí a jediné, co platilo, bylo to, že se tam neplatilo, ale to bylo proto, že nebylo za co. A zeptal jsem se jedné takové místní personálie, co to má znamenat, a ona mi řekla, že to napřed přestavovali (v listopadu) a pak to rovnou zrušili. jako kdybych to neříkal už prve... Otto měl blízko k pláči, tolik to jídlo zadarmo chtěl! Loučili jsme se plni smutku. Budu na ně vzpomínat jako na Ottu s Alenou. Jak si vzpomenou oni na mě, to moc nevím, za celou dobu jsem jim o sobě skoro nic neřekl, probírali jsme jenom jejich věci.
written by  ac on January 25, 2012 from Praha, Czech Republic
from the travel blog: IndiaJourney

Nevstoupíš...
Praha, Czech Republic
Nevstoupíš dvakrát do stejné Indie. Ale zkusit po čase zjistit, co je v Indii nového...
written by  ac on February 1, 2013 from Praha, Czech Republic
from the travel blog: TrippinInTheeYah

Tak za měsíc...
Praha, Czech Republic
Přesně za měsíc odjedu. Tady už mě skoro nic nebaví. Píšu si s americkým organizátorem akce o úplných hovadinách. Ptám se ho, jaké přesně bude vybavení, jestli mi dovolí mít na hlavě kameru a tak podobně. A on mi odpovídá, že to o tom vybavení přesně neví, ale že mi to zjistí, a že to o té kameře ví, že nedovolí, a tak podobně.
A já mu dám zase na chvíli pokoj a na něco se ho zeptám zase až za pár dnů. A tak plyne čas a už zbývá jen měsíc.
One Month to Go...
One month, give or take nil and off I go. There is barely what makes me happy here. I exchange mails with the Americans who organize the trip, chatting about bollocks. I ask about the gear, and if I will be allowed to wear a camcorder on my head, and stuff. And they answer that they cannot be much specific about the gear at the moment, but they will find this out for me, and they CAN be specific about the camcorder and the answer is NO. And stuff.
And I will give them a short breathing moment now and I will come with some more questions later on. And that is how my time is bid and only a month is left.
written by  ac on September 25, 2012 from Praha, Czech Republic
from the travel blog: BeMyNepal

O ptáka míň
Dlouha Lhota, Czech Republic
Díval jsem se na to, jak se přistává a vzlétá na letišti v Lukla. Síla. Je tam krátká dráha, skalní stěny a propast. Prý je to nejnebezpečnější dopravní letiště na světě. Uvidíme. Zrovna nedávno nějaké letadlo havarovalo na cestě z Kathmandu právě sem. Ale to bylo pár minut po vzletu a srazilo se s ptákem nebo snad s hejnem ptáků nebo jak. Takže kde je to vlastně nejnebezpečnější?
Hned jsem se zapojil do vědecké disputace o tom, že není žádná pravda, že v místě, kde se právě stala nehoda, se hned tak nestane další. Dvě za sebou jsou prý ještě méně pravděpodobné než jedna, takže je hned bezpečnější být v letadle zrovna tam. Kecy. Pravděpodobnost se na tohle neptá, to riziko je pořád stejné. Dalo mi práci přesvědčit veškerou audienci, kdo je tu nejchytřejší (že jako já) a ať mě neutěšují, že mám být v pohodě, protože to já budu, ale ne na základě pseudovědeckých blábolů.
A pak najednou někdo řekl: "A to letadlo se srazilo s ptákem? Tak teď je tam ale o ptáka míň. To tu pravděpodobnost přece snižuje!" A mně tak sklaplo, až to cvaklo. To je pravda. Prohrál jsem.
A teď už musím jít. Jdu vrátit universitní diplom.
One Bird Down
I watched some videos of landing and takeoff from Lukla airport. Impressive. The runway is short, there is rock walls around and an abyss. Most dangerous civil airport in the world, they say. We’ll check it out. There was a plane crash lately on a flight from Kathmandu to here. But it was just few minutes after takeoff and the plane hit a bird or a flock of birds, perhaps. So which place is most dangerous now?
About that: I got involved in a scientific dispute about probability of accidents. It is not true that on the spot a crash happened the probability of another one is reduced, based on some primitive calculation that two consecutive mishaps are even less probable than one. Boarding a plane in place and time of a recent accident is safer? Crap. It took me time to convince the audience who is most educated in mathematics here (meaning me) and that there is no need to keep me cool about the flight. I will be fine, anyway, but not using scientifically incorrect explanations.
And then someone said: "The accident was a bird encounter, that right? So there is one bird down there. And it should lower the likelihood of another crash, should it not?" And my jawbone fell with a click. That was correct. I was defeated.
Got to go now. I am returning my university diploma.
written by  ac on October 4, 2012 from Dlouha Lhota, Czech Republic
from the travel blog: BeMyNepal

Povýšení
Dubai, United Arab Emirates
Místo:
Spojené arabské emiráty, Dubai, letiště
Osoby:
Pako, cestující z Prahy do Delhi přes Dubai
slečna za recepční deskou salónku Emirates
Pako (přichází ke vstupu do salónku): Dobré ráno.
Slečna (usmívá se, jako by byla šílená): Dobré ráno! Krásné ráno! (Pravděpodobně je opravdu šílená.) Co pro vás mohu dnes udělat?
Pako: Jdu si sem někam napůl lehnout a vidím to tak, že budu potřebovat kafe.
Slečna: Velmi dobře, pane. Vadilo by vám ukázat mi palubní vstupenku?
Pako (vytahuje z batohu palubní vstupenku): Vůbec ne. Hele. (podává slečně)
Slečna (odebírá a zkoumá, používá klávesnici počítače): Bude to jenom jeden krátký okamžik, pane Pavle... Ááá, tak je mi to líto, ale vy nemáte přístup. Jste sice stříbrným členem, ovšem vaše čekací doba, vaše kilometráž a stav vašeho bodového konta nejsou dostatečné.
Pako: Bezva, jdu si dát kafe jinam. Rozumím, že vy pro mě nemůžete nic udělat...
Slečna (v mírné panice): Ale ne, počkejte! Určitě je něco, co pro vás můžu udělat... (zase používá klávesnici) Mám to! Povýším vás!
Pako: Tak to zírám. Zatím jste mě spíš dost ponížila tím, že jste mě vyhodila.
Slečna: Ale já jsem vás nevyhodila. Tak podívejte - tohle už neplatí (ukazuje s okázalým odporem na palubní vstupenku) a místo toho vám dám tohle. (vytahuje z tiskárny novou palubní vstupenku s nadpisem Business Class). Vaše nové sedadlo je 8C. A to je tedy hodně velký rozdíl.
Pako: A jak jsem si to zasloužil?
Slečna: Byl jste náhodně vybrán. Vidíte - ještě že jste sem zašel.
Pako: A nemohla byste mě náhodně pustit dovnitř?
Slečna: Hihi.
Pako (odchází)
--- konec dějství ---
written by  ac on February 1, 2013 from Dubai, United Arab Emirates
from the travel blog: TrippinInTheeYah

Blíží se to
Včera jsem se dozvěděl, že na naši vrcholovou akci bude místo původně plánovaného jednoplošníku povolán vrtulník. Hustý. To bychom se měli dostat ještě o trochu blíž k Hoře a celá událost by se mohla posunout o pár set metrů výš.
It Draws Near
Yesterday I learnt that for the climax event of our expedition, a helicopter will be summoned to replace the monoplane aircraft that was planned so far. Cool. That could get us little closer to the Mountain and move the entire action one or two thousand feet higher, I believe.
written by  ac on October 17, 2012 from Praha, Czech Republic
from the travel blog: BeMyNepal

Do Delhi
Dubai, United Arab Emirates
Z Dubaje do Delhi to je už jenom kousek, překvapivě krátký kousek. Asi tak dvě a půl hodiny letu, to by snad šlo i ujít pěšky. Ale pěšky bych se nevyspal, což v letadle šlo. A v Delhi to přišlo - moje těžké zavazadlo. Už v Praze mi řekli, že třicet dva kilo je moc, že musím ještě něco doplatit. Čtyři sta korun za kilo. Tak jsem ta dvě kila doplatil a říkal jsem si, co asi bude v Indii, kde mají na vnitrostátních linkách limit dvacet. A teď jsem tam stál, v batohu třicet dva kilo, ani nevím čeho, a proti mě řada přepážek obsazených více či méně chaotickými Indy a Indkami, kteří dvanáctikilový rozdíl asi nepřehlédnou. A jeden z nich najednou začal skákat po tom vážícím pásu a pozoroval ten displej, co ukazuje kila. Asi mu to nějak nechtělo fungovat. Tak jsem se postavil do jeho fronty, i když to nebyla ta nejkratší. A pak jsem mu to tam hodil a když řekl, že to je mnohem těžší, než je dovolené, a že limit je pětadvacet (tak vida, žádných dvacet), začal jsem to zkoušet. Že už jsem přece nadváhu platil, tady je účet. To nevyšlo, platil jsem jenom za cestu do Indie, teď prý mám platit znova. Tak já, že už je to lehčí, protože jsem mezitím něco vyndal, a nevěřím. A on zase, že ne, že to má pořád třicet čtyři a já zaplatím a řekl mi kolik a ta sazba byla mimochodem osmnáct a půl krát nižší než ta v Praze. Takže to mi taky nevyšlo. Tak jsem použil "crazy weight" argument a namítl jsem, že váha se zbláznila a že tu tašku sundám a koukneme se, kolik to bude ukazovat. A ukazovalo to naprázdno dvě kila. A pak najednou pět a půl kila. A šestnáct! Vidíš? Bláznivá váha, za to přece platit nebudu. Neplatil jsem.
written by  ac on January 25, 2012 from Dubai, United Arab Emirates
from the travel blog: IndiaJourney

Dobře začněte
Ať děláte cokoliv, dobře začněte. Špatný začátek pokazí všechno, co následuje.
Na letiště jsem přijel pozdě a uletělo mi letadlo. „To je konec!“ řekl jsem si. A právě to mi pomohlo pochopit, že tohle ještě není začátek. Ten teprve přijde a bude takový, jaký si ho udělám. Ke slovu se dostala kombinatorika. Když nebudu zítra večer v šest hodin a dvacet minut tamějšího času v Kathmandu, utrží moje výprava vážnou ránu, z níž by se už nemusela vzpamatovat. Do Dubaje letem ve čtyři se nedostanu, ale mohl bych se zkusit dostat na nějaké jiné letiště, odkud mě do Dubaje vezmou.
„V důsledku vašeho nenastoupení v Praze se ruší veškeré další vaše rezervace včetně těch zpátečních. I když doletíte do Dubaje jinudy a včas, místo v tom navazujícím letu už nebude vaše, vidím tu dlouhý seznam čekatelů. Právě jste někomu udělal velkou radost.“ Rty té paní byly nalíčené barvou stejně červenou jako je ta, kterou je vyvedené logo společnosti Emirates. A pohybovaly se (ty rty) úplně plynule, souměrně a jakoby strojově: „Právě jste někomu udělal velkou radost.“ Bez úsměvu, bez pobavení, bez lítosti. Radost toho čekatele, co se už za chvíli v Dubaji dozví, že se dočkal, přesně vyvážila rozčarování idiota (mě), co nedokázal přijít včas. Oči té emirátní paní se ovšem smály a volaly: „Blbečku!“
U přepážky agentury Last Minute Tickets seděla slečna Daniela a po krátkém rozhovoru bylo jasné, že jsem zase jednou našel tu pravou. Ona mě dostane do Kathmandu, ona to dokáže. Vyslechla si zadání a její prsty se rozběhly po klávesnici. „Poletíte do Milána, odtud do Delhi a v Kathmandu budete zítra po páté hodině.“ Ona je úžasná! POČKAT! „Kolik to bude stát?“ „No, musíte stornovat tu původní letenku, co máte s Emirates, strhnou vám stornovací poplatek, zaplatíte mně a zbude vám asi tři sta korun. Vyděláte, to je dobrý, co?“ A její rty se smály. Oči úplně standardně říkaly „blbečku“, ale já jsem se topil v štěstí.
Letím do Milána. A teď vám něco řeknu: tomuhle já říkám dobrý začátek.
Start right
Whatever you do, start right. Bad start spoils everything that comes after.
I arrived late to the airport and I missed my plane. "Ths is the end," said I to myself and it helped me realise that it is not yet the beginning. The beginning is still to come and it will be as good or bad as I will make it. It was the combinatorics time - if I am not in Kathmandu by 6:20 PM tomorow, my trip will suffer a serious damage it may not ever recover from. I will not make it to Dubai by the four o'clock flight, but I could still try a flight to some other airport where they can take me to Dubai from.
"As a consequence of your 'no show' here in Prague, all your subsequent bookings will be cancelled including those for your return flight. Even if you get to Dubai some other way and on time, your connecting flight will not be booked for you any more. I can see a long waiting list here. You just did someone a big favour." The lady's lips had the same red color as the corporate logo of Emirates Airlines. And they moved (the lips) smoothly, symetrically, and sort of mechanically: "You just did someone a big favour." Not a sign of laugh, no fun, no regret. The glee of the unknown waiting person who will shortly learn that he or she is lucky was in perfect ballance with the sorrow of an idiot (me) who did not have enough together to get to the airport on time. But the eyes of the Emirates lady laughed saying: "Moron!"
The counter of Last Minute Ticket Service was womanned by Miss Daniela and I knew after a short conversation that once again I have found the one. I know she will take me to Kathmandu, she will make it happen. Daniela heard my problem through and her fingertips started to dance on the keyboard. "You fly to Milan then you go to Delhi, and you will land in Katmandu some time after five o'clock tomorrow. She is gorgeous! WAIT A MINUTE! What is the cost? "Well, you have to cancel the original Emirates ticket and pay the cancellation fee. Then you will pay me and there is still three excessive hundred crowns left to you. You will profit on this. Good one, ain't it?" And her lips laughed. The eyes were saying the ordiary "moron", but I was drowning in hapinnes.
I fly to Milan. And I'll tell you something: I call this a good start.
written by  ac on October 25, 2012 from Praha, Czech Republic

Voni sou hrozný
Delhi, India
Se z nich asi fakticky vobtáhnu, tady v tý Indii. Chtěl sem si koupit tu poslední letenku do Jaipuru až tady a taky že sem to šel udělat, hnedka jak sem přiletěl. Jenomže ta holka vod Jet Airways koukala do monitoru, na kerym se jí půlka letadla ukazovala jako prázdná, a pořád řikala, že tam nemá místo. A já: „A co je tady všecko to zelený?“ A vona, ať jí tam nečumim, že to ví jenom vona, že to neni volný. A vedle u Air India úplně totéž, ale lautr. Půlka vobrázku zelená a voni, že je to plný. A já laskavě... a s úsměvem... a trpělivě... „Tak se na to eště znova koukněte. A soustřeďte se. Něco tam musí bejt, přece nepojedu vlakem.“ Vlakem prej ne, to je fakt hovadina, to prej spíš autobusem. Ty bláho!
A hele - nakonec sem to fakt vodpískal a na ten autobus sem šel. Nó, teda, vono to nebylo moc jednoduchý rozhodnutí. Spíš složitý. Zrovna sem vypad z toho biznysklásu v letadle a už abych se cpal do autobusu, kde se plive na zem a za jízdy se vodvíraj dvéře. Dost jako peklo. A to eště bylo tak, že sem měl přejet do místa, co se menuje Dhaula Kuan, a teprv tam najít autobus, co mě za šest hodin doveze do Jaipuru. A do Dhaula Kuan se jezdí z prvního terminálu a já byl na třetim. Takže první autobus, do kerýho sem vlez, byl jenom na přejezd k tomu jinýmu terminálu.
Na první zastávce na cestě autobusem přes Dhaula Kuan do Jaipuru sem se vypotácel ze dveří špinavýho vagónu a než sem našel ten další, přišla mi na voči cedule TICKETING OFFICE. Zašel sem tam a řek sem těm lidem, že mě eště neznaj, ale já sem ten, co se neska potřebuje dostat do Jaipuru. Koukli na vobrazovku, půlka vobrázku zase zelená, ale jiná půlka než prve na terminálu tři. A todle zelený místo, to je ale fakt volný, to voni ňák poznaj. A prodali mi ho, najednou to šlo. Akorát jim bylo divný, co dělám tam u nich, dyž to letí z trojky. A tam musim teď rychle mazat, je čas...
A dyž sem se po dvouhodinvý vokružní akci vrátil špinavej, poplivanej a zpocenej zase zpátky do bodu Á s letenkou nažmoulanou v unavený pazouře, řek sem si: „Todle už si, vole, nedělej, příště si ten lupen kup z domova. Takle akorát ušetříš prachy, ale trefí tě šlak.“ A to sou, myslim, moudrý slova.
written by  ac on February 2, 2013 from Delhi, India
from the travel blog: TrippinInTheeYah

Oni jsou tak milí...
Jaipur, India
Čekali na mě u branky seřazení podle velikosti a měli připravené květiny. Udělali mi tečku na čelo.
Všechno je na svém místě, švába Česťu jsem ještě neviděl, ale to asi přijde, švábi jsou prý věční, něco jako Lenin.
Večer se pak pan domácí a Vinod Meena pohádali o moje peníze, ale mě do toho vůbec netahali. Pan domácí vyhrál.
written by  ac on February 2, 2013 from Jaipur, India

Věrozvěsti
Milan, Italy
Na letišti v Miláně jsem potkal dva výjimečné lidi. Svaťa cestuje do Kathmandu, aby se odsud vypravil na sever. Má s sebou jeden takový ten suchý pytel, velký jako obal na spacák a jinak nic. Žádný kufr, prý by mu ho ztratili a on tam nechce několik dní čekat, až mu ho zase najdou. No, já jsem jim kufr svěřil. Tak uvidím. Svaťa si všechno, co bude potřebovat, na místě koupí, pak si to odveze domů a tam to prodá. Radka pojede z Kathmandu na západ. Dá se dohromady s lidmi, kteří letí do Nepálu s Emirates přes Dubaj. Jí připadá tahle cesta přes Miláno a Delhi lepší. No jasně, to mně teď taky. Radka dělá v cestovce, co pořádá tyhle trochu nadstandardní výlety po horách a tak. Jo - a já poletím na východ. Budeme jako věrozvěsti, co si rozdělili území a každý bude prudit ve svém sektoru. Jednomu by se až chtělo říct, že tímhle způsobem provedeme hvězdicovou invazi Čechů do Nepálu, ale jeden to neřekne, protože Svaťa je Moravák.
Seděli jsme v letištní hospodě a probírali jsme některé věci, které lidi, co se znají patnáct minut, zrovna neprobírají. Ale někdy se to tak sejde, že se potkají a hned to proberou... Kdybych stihl svůj původní let, tyhle dva bych nepoznal. Znám je, protože jsem idiot, který zmeškal letadlo. A pak že idioti jsou v nevýhodě.
Apostles
In Milan I met two exceptional people. Svaťa travels to Kathmandu to start his trek to the north. He wears one drybag, size of sleeping bag cover, and that is it. No suitcase or other luggage, he knows the airlines would lose it and he has no time to sit and wait until it is found. Well, I entrusted one to them. I will see. Svaťa will buy everything he needs when he is in Nepal. Then he takes it back home and sells the stuff. Radka will travel to the west of Kathmandu, not before she meets a group of people who fly there via Dubai with Emirates. Radka finds this itinerary through Milan and Delhi better. So do I, now, plain to see. She works for a tour operator dealing with these special types of trips (mountain treks and stuff). Yes - and I go east. Like apostles we will be, who divide the territory and spread to bother people in separate sectors. One would tend to say that this way we will do a star-shaped invasion of Czechs to Nepal, but one will not say it because Svaťa is Moravian.
We sat in an airport restaurant and we discussed some things people who just met usually do not discuss. But sometimes it happens that people meet and discuss it all right away... Did I catch the plane I planned to catch, I would never meet these two. I acquainted with them because I am an idiot who missed his flight. And they say idiocy has its disadvantages.
written by  ac on October 25, 2012 from Milan, Italy

V Delhi
New Delhi, India
Letištní kontrola, co strká batohy pod rentgen, uviděla v tom mém batohu divné věci a chtěla, abych to otevřel. Kovové předměty neznámého účelu. Řekl jsem jim, že účel je známý, rozebere se to na kusy a zase se to složí, jako ostatně skoro všechny hlavolamy. A oni, ať to teda rozeberu. A svolali se všichni, i od jiných pásů, a že tenhle cestující něco předvede. Rozebral jsem. A ten druhý hlavolam jsem taky rozebral. A pak jsem ten první zase složil. No, nebudu to natahovat, nakonec mi zatleskali a rozejít jsme se mohli jako přátelé. Marihuanu vozte v hlavolamech, nenajdou ji. Ale naučte se ty hlavolamy skládat, zaplaší to podezření.
Vnitrostátní letecké linky nestartují v Delhi z normální betonové dráhy, startují z takové rozdrncané trochu zpevněné cesty, asi proto, aby se pilot trochu rozcvičil, protože v Jaipuru bude přistávat v podstatě na trávě. Rozcvičil se dobře, přistál jak nic.
written by  ac on January 26, 2012 from New Delhi, India
from the travel blog: IndiaJourney

V Nepálu slovensky mluvit...
Kathmandu, Nepal
Do Kathmandu jsem přiletěl o dvě hodiny dřív, než jsem původně hlásil. Ale prostě jsem jim zavolal, ať si mě hned vyzvednou a oni přijeli. Dovezli mě do takového toho hotelu, kterému se říká resort. Hodně velký kus země, celý oplocený a v něm množství samostatných budov, ráno před cestou na snídani si vezmete pohorky a takové ty trekové hole a mapu a můžete vyrazit do jídelny.
A tam všichni seděli: Bill, Derek, Fred, John, Ryan, Ted, Tom, Travis, Wendy, Zoe. Seděli podle abecedy, vykukové. Později přišli ještě Milo, dva Roberti a Laura. Ti to narušili a sedli si mimo abecední pořádek.
„Na čem lítáš, Pavle?“
„Já mám Pulse.“
„A dobrý?“
„Mám ho rád.“
„Tak to rád slyším, dělal jsem na něm. Kdybys používal Stiletto, mohl bys pochválit Johna.“
Fred a John navrhují a testují padáky ve firmě Performance Designs, Bill je nějaký jejich šéf, slečna Laura je Billova dcera. Derek je členem pořadatelského týmu, zrovna tak Ryan, který je doktor (to jako lékař). Ted je Angličan, co má na starosti kyslíkové přístroje, Tom je tandemový pilot a první důstojník, Wendy je kapitánka, ta je docela slavná a je to hodně šarmantní a odzbrojující paní. Říká všem „miláčku“. A to ona může. Zoe je tu jako tandemová pasažérka. Travis je sólista. Stejně Milo, Robert a Robert, což jsou Slováci. Přijeli sem jako sólisti, ale vypadá to, že budou všechno dělat spolu. Pořád slovensky vtipkují a mě tu začali považovat za jejich starého kámoše, protože s nimi tou jejich divnou řečí občas promluvím. Ve snu nad horami v mracích lítat - zanedlouho v Nepálu slovensky mluvit.
Speaking Slovak in Nepal
I arrived in Kathmandu two hours before the schedule I announced before. But I simply called them and asked for earlier pickup and they came. They drove me to a resort type of hotel. A vast piece of land all fenced around with number of solitary buildings, in the morning, when you want to go to breakfast, you put on treking boots, take hiking poles and a map, and you head for the dining room building.
And there they were, all of them: Bill, Derek, Fred, John, Ryan, Ted, Tom, Travis, Wendy, Zoe. They were sitting alphabetically, slyboots. Later on, some more came: Milo, two Roberts, and Laura. They crossed the rule and sat down out of alphabetical order.
"What do you fly, Pavel?"
"I have Pulse."
"And?"
"I like it."
"Good to hear it, I worked on it. If you had Stiletto, you could thank John."
Fred and John design and test canopies in Performance Designs company, Bill is their boss of a sort and Miss Laura is Bill's daughter. Derek is a member of the crew, so is Ryan, who is a doctor (of medicine). Ted is the Englishman who is in charge of oxygen masks, Tom is tandem pilot and first mate. Wendy is the captain, she has quite a reputation and she is very charming and disarming lady. She calls everybody "darling". And she is allowed. Zoe came here as a tandem passenger. Travis is solo. So are Milo, Robert, and Robert, who are Slovaks. They are all supposed to be solo but they seem to do everything together. They keep joking in Slovak language and I am taken as their long last pal, because sometimes I speak with them using that strange language. From a dreambook: Saw yourself in dream flying in the clouds over the mountains? Soon find yourself speaking Slovak in Nepal.
written by  ac on October 26, 2012 from Kathmandu, Nepal

Ubytovací smlouva
Jaipur, India
Dohoda o krátkodobém pronájmu ideální části nemovitosti
(Ubytovací smlouva)
Článek první - smluvní strany
Pronajímatel: pan domácí
Nájemník: Pako
Článek druhý - předmět pronájmu
Pronajímatel přenechá Nájemníkovi takový kutloch s postelí a s nějakým nábytkem, který se bude pořád měnit. Jednou si Pronajímatel z kutlochu něco odnese, jindy zase třeba něco přinese. K odnášení a přinášení Nájemníkových věcí nebude docházet (aspoň ne schválně), ale pro účely migrace nábytku, jak tady bylo řečeno ve smlouvě výše, se občas může v Nájemníkových věcech udělat trochu hokej.
Do kutlochu Nájemníkovi nikdo nepoleze. Výjimkou jsou děcka, která tam semo tamo asi vlítnou, protože těm neporučíš.
Článek třetí - doba pronájmu
Nájemník prohlašuje, že bude kutloch užívat po dobu osmi týdnů, i když posledně taky sliboval, že se zdrží, a pak to zkrátil, takže se to ještě uvidí.
Článek čtvrtý- jídlo
Pronajímatel se zavazuje Nájemníkovi vařit. Službu zajistí Hospodyní, ta to vždycky uvaří a Nájemník to sní. Nebude-li Nájemníkovi chutnat, řekne a Hospodyně to napraví. Maso nebude a Nájemníkovi to nevadí, stejně říkal už prve, že maso zas až tak nepotřebuje.
Článek pátý - pití
Nájemník se zdrží pití vody z vodovodu, alespoň po dobu, kdy vodovod funguje. Je to o zdraví, ta voda je divná. Nájemník bude pít vodu, o které Pronajímatel prohlásí, že prošla nějakým filtrem, který z ní udělal pitnou. Pronajímatel nemusí ten bájný filtr Nájemníkovi ukázat, Nájemník mu věří.
Pokud chce Nájemník naplnit vodou z vodovodu třeba vázu a strčit do toho kytku, může to zkusit, barevná věrnost však nemusí být ve všech případech zachována.
Článek šestý - mytí
U kutlochu je koupelka a v ní je často tekoucí voda. Pokud funguje vodovod, teče voda i při uzavřených otočných ventilech (dále též zkráceně kohoutky) z mnoha různých míst. Teplá voda nebude a Nájemníkovi to nevadí.
Článek sedmý - zamykání
Kutloch má vlastní domovní dveře, i když přes dům se tam dá taky chodit. Klíč je k dispozici v jednom exempláři a Nájemník ho obdrží. Pokud ho Nájemník někde ztratí, bude to dost malér. To by se pak chodilo pořád přes dům.
Článek osmý - opravy
Tuhle třeba praskla žárovka a nedalo se svítit, což nikdo nechce vydržet déle než tři dny, po které trvalo, než to někdo vyměnil. Nájemník si tyhle opravy může dělat sám, jako když si koupil tu žárovku, ale nikdo ho nenutí, Pronajímatel by to taky nějak zařídil.
Článek devátý - nájemné
Strany shodně prohlašují, že peníze nejsou v životě člověka to nejdůležitější. Ale z něčeho se to všechno platit musí, třeba jenom ty žárovky dokážou něco stát a Pronajímatel je klidně koupí. A taky je tady to jídlo, takže nějaké to placebo by se hodilo. Strany se nicméně dohodly, že platbu nájemného ponechají z nejrůznějších důvodů na mimosmluvním ujednání.
Článek desátý - závěrečná ustanovení
Pronajímatel a Nájemník shodně prohlašují, že jsou především přátelé, kteří chtějí naplno prožívat svůj citový život, pro nějž jsou komerční vztahy spíše přítěží.
Tuto dohodu uzavírají bez nátlaku a v atmosféře porozumění a klidu, i když to menší děcko zrovna teď pobíhá kolem a řve jako magor, což nikomu na klidu nepřidá.
V Jaipuru čtvrtého dne měsíce února roku 2013.
written by  ac on February 4, 2013 from Jaipur, India

Trpný rod
Jaipur, India
Dětem připadlo obtížné převádět věty z činného rodu do trpného. Chtěly to radši opačně a hodně lehké. Vyhověl jsem jim. A vymyslely věci...
written by  ac on February 5, 2013 from Jaipur, India

Hmatatelná nedotknutelná
Kathmandu, Nepal
Dali mi dárky. Velkou horskou pogumovanou tašku, dvě trička, teplou bundu a na míru ušitou kombinézu. To mi udělali radost. Jenom mám teď nějak víc zavazadel a musím cpát jednu tašku do druhé.
Den jsme strávili prohlídkou Kathmandu. Budhistické chrámy jeden na druhém. Točili jsme modlitebními válci a procházeli jsme pod barevnými šátky, co visí na šňůrách a jsou na nich sepsány modlitby, které si vezme vítr a donese je až k Božím uším. Pak jsme se dívali na pohřeb do posvátné řeky. Viděli jsme pohřeb nějaké prominentní osoby z prominentního schodiště. O kousek níž ženské praly prádlo, takže o dva kousky níž už bylo vlastně jedno, jestli v té řece plavou ostatky nebo saponáty.
Ale nejlepší ze všeho byla žijící bohyně. Někdy v sedmnáctém století si král, který tehdy vládl Nepálu, řekl, že ta vzdálená existence Boží je pro prostý lid dost k ničemu. A zavedl tradici žijící bohyně. Nechal vybrat holku a posadil ji do paláce, který k tomu účelu postavil. Lidi ji mohli občas vidět, věděli, kde bydlí, nosili jí kytky a všechny ty věci, co se nosí Bohům. Sahat se na ni nesmí a mluvit jako první taky ne, ale je mezi námi, hmatatelná, i když nedotknutelná.
Žijící bohyni vyberou kněží. Napřed najdou čtyřletou holčičku, ale ne ledajakou. Musí mít černé oči a vlasy, dokonalou pleť a symetrickou tvář. Pak ji zavřou do velké místnosti se stádem vodních buvolů. Ve stěnách místnosti jsou malé otvory, kterými se kněží koukají dovnitř a chudáka děcko pozorují. Když buvoli holce neublíží a ona se jich nepoděsí, je to ta pravá. Jak se řeší ostatní případy, to není důležité, obyčejné děvčátko málokoho zajímá.
V domě žijíci bohyně jsem byl. Smí se tam, i kdyz ne všude, ona je tam někde zalezlá. No, připadalo mi to jako vězení. Ne moje, samozřejmě. Ona nesmí skoro nic, ona tam sedí, občas přijme návštěvu, jinak si povídá s těmi knězi nebo koukne na televizi, prý tam má i Internet. Myslím, že to má spiš za trest a chtěl bych se na tohle zeptat i Dalajlámy...
Tangible Untouchable
They gave me presents. Large rubbercoated luggage bag, two T-shirts, warm jacket, and custom tailored jumpsuit. That was really nice. Only I have too many bags now and I have to put one inside the other.
We spent the day sightseeing Kathmandu. One buddhistic temple next to another. We  spun the praying wheels and walked under coloured scarves that hang on lines and have prayers written on them so the wind can take the prayers and carry them all the way to Godly ears. Then we watched a funeral to the waters of sacred river. We saw burning someone special from special stairs. In small distance down the stream women washed some laundry, so two small distances down the stream it made no difference if the river is full of detergent or body remains.
But the best of all this was Living Goddess. Some time in the seventeenth century, the king who then ruled Nepal said, that the remote existence of Gods is useless for ordinary people. And he introduced the tradition of Living Goddess. Had a girl selected and sat her in a palace built especially for this purpose. People could see her occasionally and bring her flowers and all the stuff we usualy bring to Gods. Noone can touch her or speak to her first, but she is still one of us, tangible, though untouchable.
The Living Goddess is selected by priests. First, they find four year old little girl, but not any girl. She needs to have black eyes and hair, perfect skin, and symetrical face. Then they lock her in a big room with a herd of water buffalos. There are just small openings in the room walls and the priest peep through them to check on the poor kid. If the buffalos do not hurt the girl and she does not show a sign of fear, she is the one. How the other cases come out is not important - who cares about an ordinary gal.
I was in the house of the Living Goddess. They let you in, but not everywhere, she is holed up somewhere inside. Well, it reminded me prison. Not my prison, ofcourse. She is hardly permitted to do anything, she welcomes a visit from time to time, she talks to the priests, or watches television, she has Internet connection. To my opinion it is more of a punishment and I would like to talk about this also with Dalai Lama...
written by  ac on October 27, 2012 from Kathmandu, Nepal

Jaipur
Je tu teplo. Podle různých zdrojů tu měl být bordel, dobytek na ulici, žebrák na žebrákovi (asi nějak ve vrstvách), smrad a očividný nedostatek hygieny. Je tu dobytek na ulici. A ty dráty... ale to je v Asii snad všude. Způsob, jakým jsou tu věci prodrátované, je zázračný. Dráty vedou náhodně vzduchem mezi sloupy, domy a stromy, spojované jsou pomocí hřebíků, provazů, dalších drátů, větví a uzlů a fungují.
Nastěhoval jsem se do bytu k takovému indickému strýci v důchodovém věku. Žije s hospodyní. Ne jako "žije s hospodyní", žije tam a ta hospodyně, asi tak třicetiletá, tam taky žije se svými dvěma dětmi (kluk asi dvanáct a ještě jeden kluk asi tři) a uklízí a pere a vaří. Dobře vaří. Sprcha skoro neteče a to je dobře, protože je jenom studená. Pokoj je velký, bez jediné skříně nebo police, ale jsou tam křesla a na ně se to může všechno položit a když někdo přijde, dá se to stranou. Něco jako u nás doma. Malý chlapec pořád něco mluví. Tak něco mluvím zpátky, třeba "šla šlukačka podle moře, potkala tam bachoře, bachoř se vrátil, šlukačku zmlátil" což je říkanka proti škytavce, rychle třikrát na jeden nádech, a ten kluk se z toho rozškytal smíchy, některé naše zaručené recepty tu prostě fungují naopak...
written by  ac on January 26, 2012 from Jaipur, India

Přistání v horách
Lukla, Nepal
Dneska jsme vstávali v půl čtvrté, abychom se sbalili a byli v šest hodin na letišti. Letěli jsme malým dvouvrtulovým letadlem pro dva piloty a šestnáct dalších lidí. Sedl jsem si za piloty a natáčel jsem, co se dalo. Ten let trval asi dvacet minut a cílem byla Lukla, to letiště, na kterém se prý tak obtížně přistává. Natočil jsem to přes hlavy pilotů. Dráha je do kopce, takže přibližovací manévr vypadá strmější, než ve skutečnosti je. Ale zvládli to skvěle, dosedli, vyjeli na ten kopeček a rovnou zatočili na taxi plochu, jako by se nic zvláštního nedělo. Posádka si ani nevystoupila, hned po nás vlezli dovnitř další lidi a do deseti minut bylo letadlo zase ve vzduchu.
Pak jsme tam seděli v hospodě a čekali jsme na některá z našich zavazadel, která zůstala v Kathmandu, protože je tam jaksi zapomněli. Nedočkali jsme, už jsme museli jít, ale šerpové je naloží na yaky a přivezou je za námi, žádný strach. Ten dobytek, co vozí na zádech věci do hor, není tak docela yak, je to zkřížená kráva. A yak. Opravdového yaka uvidíme až později, ten by takhle nízko (1800 metrů nad mořem) nemohl žít a pracovat. Je to totiž druh, který je zcela adaptován na nízký vzdušný tlak a v nižších polohách by se z přebytku kyslíku přehřál. Tihle krávoyaci nesli všechna naše velká zavazadla, v tom mém byl počítač, který už na konci prvního dne nefungoval, asi jim to někde upadlo, moje smůla. Jak budu ukládat fotky a videa z kamer, musím ještě vyřešit...
Landing in the Mountains
Today, we got up at half past three in order to pack and be at the airport at six o'clock. We flew a small two-propeller airplane for two pilots and sixteen other people. I sat down right behind the pilots and I filmed all I could. The flight was about twenty minutes long and our destination was Lukla, the airport that is reputed to be so difficult to land on. I took a movie over pilots' heads. The landing strip is uphill, so the approach manoeuvre looks steeper then it really is. But they did very well, they sat her down, climbed the hill, and then turned right to the taxi area, as if nothing special was happening. The crew did not even get off, right after us some people climbed in and within ten minutes the plane was back in the air.
Then we sat in a restaurant and waited for some of our luggage to be redelivered. Somehow they left them behind in Kathmandu. After some time, we coud not wait any longer, we had to hit the road, but the porters will load the bags on yaks and bring them after, no worries. The cattle that carries things to the mountains is not exactly yaks, it's a cross-bred cow. And yak. We will see real yak later on, it could not live and work in this small elevation (6000 feet above sea level). It is a species that is totally adapted to low air pressure and in lower altitude the surplus of oxygen would warm it up. These cow-yaks carried all our heavy luggage, there was laptop in mine and in the end of the first day it did not work. They dropped the bag, perhaps, my bad luck. How I am going to save all my photos and movies is yet to be sorted out...
written by  ac on October 28, 2012 from Lukla, Nepal

Všechno už tu bylo
Někdo tady říkal, že nevstoupíš dvakrát do stejné Indie. Tak proč se všechno tak hrozivě opakuje? Moje kolegyně spoluučitelka je krásná vysoká Němka, hned třetí večer se slavily narozeniny principálova synka, další večer byla svatební oslava plná tančících opilých jaipurských strejců a při nočním návratu jsem byl policií zadržen pro potulku. To už tu přece všechno bylo...

Zpráva o průběhu výkonu služby
Zpráva o průběhu výkonu služby v čase středa, šestého února:
Až do té doby večer, co se stala ta zvláštní věc, se při výkonu služby nic zvláštního nestalo. Jeden z déle sloužících příslušníků si údajně vzpomněl, že minulý rok se zhruba v čase touhle dobou a v prostoru právě tady stalo úplně to samé. Při podávání zprávy začnu tím, co se při mojí službě stalo nejdřív.
Jezdili jsme naším terénním vozidlem Tata v našem okrsku Nirman Nagar. Projížděli jsme tam a zase zpátky po Kings Road od křižovatky s Ajmer Road až po takovou tu hromadu dvoumetrových betonových bloků, co odpadly z rozestavěné nadzemní dráhy. /O události se spadlými betonovými bloky píšeme ve zprávě z patnáctého prosince, protože ten den si stěžovala jedna matka, že se jí půlka dětí vrátila domů strašně polekaná. Ale to už jsme napsali a psaly to i noviny. Pamatuji si to, protože po nás velitelství chtělo vědět, co se stalo s druhou půlkou těch dětí, a my jsme to neuměli říct./ Takže dál než k tomu betonu jsme nejezdili, protože to nejde a v těch vedlejších ulicích je velká tma, tak se jim vyhýbáme. Porušování pořádku bychom tam stejně neviděli.
Přibližně v prostoru před prodejnou Vijay Electronics, ve které Vijay Atrapali prodává různé elektrické přístroje, ale v tom čase je neprodával, protože už byla noc, jsme viděli chodce, který šel pěšky a neměl žádné vozidlo. Nevěděli jsme, kam jde, a hned jsme poznali, že není zdejší národnosti, takže je to cizinec. Na naši výzvu, aby zastavil, se hned zastavil a choval se k nám přátelsky. Metodicky jsme jeho osobu vyzvali, aby nám ukázala doklady a vysvětlila činnost. Udělali jsme to v anglickém jazyce, protože se jednalo o cizího státního příslušníka. Znění otázky jsme mezi sebou krátce konzultovali. Cizinec naší otázce rozuměl, velmi pravděpodobně ji i čekal. Ukázal nám cestovní pas. Byla v něm fotografie, na které si byl dostatečně podobný, a dále dvě víza pro vstup do naší země, z nichž jedno bylo už rok staré, ale to druhé bylo platné. V pasu byla vložena též kopie formuláře o registraci pobytu ve městě Jaipur opatřená razítkem Městského úřadu. Ubytovatelem cizince je H. K. Jha, desátník Nitesh Raha, řekl, že ho zná.
Desátník Raha taky prohlásil, že jednoho cizince v tomto místě zadržel se svým družstvem už před rokem a že si myslí, že jde o stejného cizince, který bydlí na stejném místě a přichází ve stejnou dobu ze stejného směru. Nitesh říkal, že z toho jde strach, že je to jako by se opakoval čas. Řekl to cizinci, ale ten mu nerozuměl, přestože otázku opakoval a podruhé mluvil hlasitěji. Pak se ho zeptal ještě jednou anglicky a zadržený mu už rozuměl. Potvrdil to a přiznal se, že je to zase on, a žertoval, že je pěkné se po čase znovu potkat. Desátník Raha se smál, za což jsem ho nepokáral, protože mi to taky připadalo zábavné, i když já jsem se nesmál.
Bylo těžké posoudit, jestli cizinec představuje nebezpečí pro naši oblast, protože byla tma. Minulý rok ho družstvo odvezlo na adresu ubytování, ale já jsem to nenařídil. Vrátil jsem mu jeho doklady a dovolil jsem mu odejít směrem do kolonie, kde byl podle formuláře ubytován. Pozorováním jsem ověřil, že šel opravdu tam. Před průchodem bránou nám ještě zamával. To jsme přijali jako přátelské gesto.
Niteshe, který opakoval, že ho příhoda vyděsila, jsem pokáral za nedostatek odvahy.
Radjiv K. Bajaj
velitel strážního družstva

Vysokohorská přirážka
Namche Bazar, Nepal
Po dvou dnech jsme došli do vesnice Namche Bazar. Nebylo to ani moc daleko, sotva dvacet pět kilometrů, ale hodně do kopce. Příroda je krásná, asi jako ve slovenských Tatrách, ale je tu všechno nějak větší a hlavně vyšší. Ze svých výletů do Alp jsem zvyklý, že kolem dvou a půl kilometru nadmořské výšky končí všechna Flora. Ani obyčejná tráva tam neroste, natož kytky a stromy. A tady ve výšce 3500 metrů sklízejí ze svých záhonků zelí a cibuli.
Dobrou indikací výšky jsou pro turisty ceny. Čokoládová tyčinka Mars stojí napřed stovku, o kus výš sto deset a po chvíli už sto patnáct.
Alpine Surcharge
After two days we reached a village named Namche Bazar. It was not a long walking distance, barely sixteen Miles, but up the hill. The nature is beautiful, similar to Slovakian Tatras, but everything is bigger here, and oh, so higher. From my trips to Alps I am used that in 8200 feet above the sea all Flora ends. There is not even ordinary grass, not speaking about flowers or trees. And here, in 11500 feet, they harvest cabbage and onion from their patches.
Good altitude indication for tourists are prices. Mars chocolate bar started at one hundred, a bit higher it was hundred and ten, and after a while it was hundred and fifteen.
written by  ac on October 30, 2012 from Namche Bazar, Nepal

Jaipur
Tma tu padne ve čtvrt na sedm a je hned. Je to jako zhasnout v kině. Ne jako v koupelně, to by bylo moc hned, jako v kině, že se jako rychle setmí. A srpek měsíce leží vodorovně jako lodička, ten kluk, co sedí s rybářským prutem na konci toho srpku, když se před filmem ukazuje logo společnosti DreamWorks, by se na tomhle měsíčku neudržel a spadnul by dovnitř do té loďky.
V noci byl vycí festival, čoklů je tu jak psů, kde byli za světla, to nevím, v noci byli slyšet ze všech stran. Třeba tu straší.
Ráno kolem osmé přichází pravidelný půlhodinový blackout. Prý je to pod kontrolou, prostě nějakou dobu nejde proud, žádná věda.
Zmoknul jsem v koupelně. Otočil jsem kohoutkem a on odletěl ke stropu a místem, v němž byl původně našroubován, stříkala voda jako z fontány. Kde se v domě podle místního předpisu o inženýrských sítích nachází hlavní uzávěr vody, to jsem nevěděl, protože neznám ten místní předpis a nejspíš ho stejně nezná nikdo. Těch kohoutků je tam hned celá množina a o většině z nich mi pan domácí řekl, ať je nepoužívám, že prý jsou k ničemu. Když se ukázalo, že ten, co odletěl, je ve stavu, v jakém ho zpátky nenašroubuju, odšrouboval jsem jeden z těch údajně ničemných a použil jsem ho. Už to nestříká a funguje to líp než předtím. A pak že jsou ty ostatní kohoutky k ničemu...
Dělají čaj s mlíkem a rozdrceným hřebíčkem a taky je tam, myslím, zázvor. Když jsem řekl, že bych chtěl takový ten čaj "čaj", řekl mi pan domácí, že on není hotel, že mi dá to, co má, a těžko něco jiného. Omlouval jsem se, že jsem to nemyslel jako rozkaz nebo objednávku nějaké speciality, že jsem jenom odpovídal na otázku, jaký čaj bych chtěl. A on pak šel a v podstatě ho udělal. Nebo ta hospodyně, spíš.
written by  ac on January 27, 2012 from Jaipur, India

Na trhu
Namche Bazar, Nepal
Namche Bazar je tržně orientované místo. On se tu musí zastavit skoro každý, kdo má namířeno do Základního tábora, a je to dobré místo pro aklimatizační přestávku. A co dělají cestovatelé, když je necháte celý den na jednom místě? Správně - chlastají a nakupují.
Centrum městečka je asi 3400 metrů nad mořem, ale Namche je rozprostřené po horském svahu zdola nahoru, takže my jsme byli v hotelu s nadmořskou výškou 3460 metrů.
Při nakupování je trochu potíž. Smlouvat se musí, to dá rozum. Ale všechno je tu levné a smlouvá se o stovky nepálských rupií a to jsou dvacetikoruny. Takže jeden by snad radši ani nesmlouval, protože to pro něj nemá moc cenu. Jenomže, co když jim to bude vadit, protože smlouvat chtějí?
„Kolik za to chcete?“
„Ééé - tohle já prodávám za dva a půl tisíce. “
„Cože?“
„Nenene - dva tisíce a dvě stovky mi budou taky stačit!“
„Beru.“
„No tak dobře - nějaká další sleva by tam nebyla?“
„Dva tisíce. Ale za míň už to fakt nedám.“
Ve francouzských Alpách, ve Val Thorens je údajně nejvýše položená irská hospoda v Evropě. Jejím majitelem je Stig O'Connel, za dlouhá léta a mnohá piva jsem se s ním skamarádil. Teď mu musím napsat, že jsem poseděl v nejvyšší irské hospodě na světě - 3445 m nad mořem. Do Stigovy krčmy se dá dojet autobusem. Do téhle tak leda na mule.
Před jednou z internetových kaváren šel průvod yaků. Plně naložení šplhali po strmém schodišti, na kraji jednoho schodu ležel tenký kabel a každý yak na něj šlápl. Ten kabel, to bylo živobytí majitele toho místa, byla vidět úleva v jeho obličeji, když stádo přešlo a ten drát tam zůstal.
In the Market
Namche Bazar is a market oriented place. Almost everybody has to stop here, who heads for the Base Camp, and it is a good place for acclimatization break. And what do travelers do when you put them in one place for whole day? Correct - they booze and shop.
The center of this small town is about 11150 feet above the sea level, but Namche is stretched up and down along a mountain slope, so the elevation of the hotel we stayed in was 11350 feet.
There is a slight problem when you shop here. Bargaining is a must, no doubt about it, but everything is cheap here and you bargain for hundreds of Nepalees rupees, which are dollars. One would tend not to bargain, because it does not make much sense. Only they may take negotiation as part of the business and feel offended if you don't.
"How much for this?"
"Er - I sell it for twenty five hundred."
"Do you, now?"
"No no no - twenty two hundred will be also fine!"
"Deal."
"What?"
"Alright, alright - is it all you can do?"
"Two thousand, but I can't go any lower."
In French Alps, in Val Thorens, there is what is supposed to be the highest located Irish pub in Europe. It belongs to Stig O'Connel, after long years and many beers we became friends. Now I have to write him that I was sitting in the world's highest Irish pub - 11300 feet. You can ride a bus to get to Stig's place. Your ride to this pub can only be a mule.
In front of an Internet cafe I met a row of yaks. Fully loaded, they climbed a steep staircase. There was a thin cable on the edge of one of the steps and each of the yaks stepped on it. The cabel was what the owner of the place used for living and there was an apparent relief in his face when the herd passed and the wire was still there.
written by  ac on October 30, 2012 from Namche Bazar, Nepal

Do not shake my tree
Opakovali jsme si s dětmi přísloví. Třeba:
"If you do not want my peaches, do not shake my tree!"
Hmm... Zrovna tohle už jsem skoro zapomněl. Asi ho začnu zase používat.
http://youtu.be/JsIJ0Ka6_Bc

EO (tm)
Z pracovního sešitu indického žáka:
Many western countries are associated in EUROPEAN ONION.
Z naučného slovníku:
Onion is known for its multi-layered structure which seems never to end when you search through it.

Koukám na Ni
Namche Bazar, Nepal
Tak jsem Ji právě viděl. Horu. Vypadá úchvatně a je fakt nejvyšší. Stačilo z Namche jenom vylézt dalších čtyřista padesát metrů nahoru a byla tam. Je tam. Má dva vrcholky, severní a jižní, severní je ten vyšší. A vpravo od Ní jsou Lhotse a Lhotse Shar, taky zatraceně vysoké, a potom Amadablam, taková hodně špičatá skála. Nemyslel jsem si, že tohle někdy uvidím.
I Am Looking at Her
I just saw Her. The Mountain. She looks enthralling and she really is the tallest. It only took another fourteen hundred feet climbing up from Namche and She was there. She is there. She has two summits, North and south, the Northern is the higher one. To the right of Her are Lhotse and Lhotse Shar, also damn high, and then Amadablam, very pointy rock. I never thought I would see this.
written by  ac on October 31, 2012 from Namche Bazar, Nepal

Jaipur
Začínám chápat, jak tenhle nábor dobrovolníků funguje. Ze začátku jsem se bál, že je to třeba možná nějaký podvod. Že ze mě chtějí jenom vytáhnout prachy a o nic víc jim nejde. A je zajímavé, že je to opravdu tak. Pan Vinod Meena, který to všechno organizuje, je stárnoucí, vlastně docela nemluvný a i trochu protivný chlapík, který umí udělat webové stránky a dostat se na přední místa ve vyhledávačích. Zajišťuje pro své kámoše pronájem jejich pokojíků turistům, co chtějí na svých cestách dělat něco trochu méně obvyklého. Že by ty turisty jen tak nedostal, kdyby pro ně neměl taky další nabídku, to dobrovolnictví, to je pravda, ale on tu nabídku má a docela uspořádanou, takže si ty peníze zaslouží. Bydlet a dostávat najíst za sto dolarů týdně, to není nic drahého, ale jemu a těm domácím to stačí.
Vinod Meena je nemocný člověk. Pořád něco zobe z krabičky. A kašle, že z něj jde strach. Když se rozdávaly nemoci, ukazovali mu všechny možné, aby si vybral. A jeho zaujala ta nejhnusnější, zabodl do ní prst a řekl: "Tu beru!" A teď ji má. (Já vím, že existují i japnější slovní hříčky, ale nemohl jsem si pomoct.) Pořád mluví o astmatu a bronchitidě a já mu to chci věřit, protože tuberu bych vedle sebe fakt nechtěl. Ale kašlat krev jsem ho neviděl a moc s ním nejsem.
written by  ac on January 27, 2012 from Jaipur, India

Případ ztracenýho telefonu
Ten den vůbec nezačal dobře. Dalo se to čekat - den začne zpravidla podle toho, jak skončil ten den předtím, takže… Je nepravděpodný, že se probudíš střízlivej, když jdeš spát ve tři a po sedmi panácích. Ale to nebyl můj případ. Je nepravděpodobný, že se probudíš veselej, když jsi večer před usnutím pochoval svýho nejmilejšího psa, ale to taky nebyl můj případ. Nečekej, že vstaneš úplně zdravej, když se probíráš z narkózy po operaci dvojitý zlomeniny kotníku, ale ani to nebyl můj případ, aspoň ne tentokrát. Nepočítej, že vstaneš docela čerstvej z postele, do který sis lehnul po furiantský soutěži s Indem v pojídání pickles – a to teda můj případ byl.
Ten divnej pocit v žaludku, co se nezadržitelně šíří do celýho člověka… Jsou jenom dvě možnosti: buď jsem zapomněl na něco hodně důležitýho, ale fakt hodně, na něco, na co běžně nezapomínám, protože to snad ani nejde, ale teď zrovna nevím, co to je, protože jsem na to úplně zapomněl; a nebo jsem včera sněd něco tak pálivýho, že toho budu litovat ještě pár dní. Nebo oboje – a to je ten chyták. Tak zapomněl jsem na něco nebo je mi jenom blbě z těch pickles? To teď nebudu řešit, teď musím…
A tak vstanu jako mátoha, u snídaně chabě žertuju, že závod v pojídání pickles si dám večer klidně znova, piju čáč - mlíko, ve kterým plave taková nabobtnalá čočka - a poslouchám pobavený kecy o tom, že jsem zelenej jako ten brindžr, co se dává do pickles, co mi udělaly tak zle. A pořád se mi zdá, že kromě včerejšího porušení životosprávy jsem taky na něco zapomněl.
A když pak přijdu do práce, postavím se ve svým jiným stavu před nepřátelskou armádu indickejch výrostků a výrostkyň a jeden z těch nedorostenců už zase napíše na tabuli něco, co by mě snad rozesmálo, takže si to chci vyfotit, konečně na to přijdu – já nemám svůj telefon. A to není dobrý, to teda není dobrý ani trochu. Ten telefon byl…, v tom telefonu jsem měl…, bez toho telefonu nemůžu…, to vůbec není dobrý.
Jsou různý možnosti co udělat, když ztratíš telefon: apatie (byl to jen telefon), pomalý dejchání a chladná úvaha (věci se většinou neztrácejí, jenom jsou někde, kde o nich není vědět) nebo panika (je to v hajzlu, jsem beznadějnej a měl bych spáchat sebevraždu, třeba vyrazit napříč přes Ajmer Road, kde mě najisto něco srazí a bude to hotový). Počkal jsem apaticky do konce vyučování a pak jsem po chladný úvaze zvolil paniku. Panika je stejně nejlepší, člověk se vyblbne, jak různě kope do věcí a běduje, a pokud sněd minulej večer něco fakt ostrýho, úplně na to zapomene. To ovšem nezmění skutečnost, že telefon je ztracenej a bez něj se vážně nedá.
A pak přijde ten pesimismus: všechno, co jsem až do teďka dokázal, je ztracenej telefon, stejně ztracenej jako ten můj život, jehož dosavadní část je nenávratně za mnou. Jak se vlastně můžu podívat sám sobě do obličeje, když program MirrorApp, kterej byl na tohle fakt super, je nainstalovanej v tom telefonu a je taky ztracenej? Z pohledu věčnosti je telefon jen malý smítko prachu, ale z pohledu věčnosti jsem i já malý smítko prachu a tahle dvě smítka patřila k sobě!
Aby se člověk uklidnil, musí se napřed trochu smířit s tím, že to nebude dobrý. Že už se to nespraví. Že lůzr, to není jenom poraženec a prohrávač, ale taky ztráceč a vytrousitel. A že jsem to já. A musí si ten člověk začít plánovat život bez telefonu. Záhada ztracenýho telefonu se pak stane takovou zajímavou hádankou, která může, ale nemusí bejt vyřešená (ale stejně by bylo lepší, kdyby se vyřešila, protože já bez toho telefonu fakticky…).
Trocha se uklidniv, začal jsem pátrat. Pachatele mám: já. Vyšetřování vlastních zločinů je náročná činnost, zvlášť když si při ní člověk nemůže zatelefonovat o pomoc. Já nerozumím svýmu včerejšímu jednání, já nechápu nikdy nikoho, ani sebe. Když jsem jednou našel u platební karty cedulku s nápisem >>Šikovný elektrikář s trochou štěstí elegantně spraví třeba dlouhé vedení a ty řekneš: „Impozantní!“<<, kterej byl provedenej mojí rukou a zjevně to byla nápověda k PINu, vůbec jsem nevěděl, co s tím mám dělat. Trvalo mi hodiny, než jsem objevil, že mám číst první písmena slov a že to číslo je šest šest dva tři. A pak jsem si samozřejmě vzpomněl i na to, jak jsem to vymejšlel a jak jsem si při tom připadal chytrej. Jenomže když jseš hrozně chytrej, musíš taky zůstat chytrej, jinak se sám přechytračíš a jak jseš chytrej, tak jseš blbej.
A s tím telefonem jsem měl takovej dojem, že jsem se zase nějak přechytračil. Že jsem ho jen tak na chvíli někam položil, že ho za jeden dva momenty zase zvednu, a pak jsem ho tam nechal. Nakonec jsem se ponížil až tak hluboko, že jsem požádal svýho domácího o jeho telefon, abych si ten svůj prozvonil. No - a nic, už jsem se na něj ani nedovolal. „Tak tohle je ještě míň dobrý,“ řekl jsem si. Už jsem byl zase v panice a úplně jsem zapomněl, že existuje slovo „horší“. Byl jsem v takovým stavu, že jsem se i v samomluvě uchýlil k opisnýmu stupňování přídavnejch jmen, což teda normálně nikdy nedělám.
Ale abych to negramatizoval – zpátky k případu. Někde leží a je vybitej jako Běloši u Malýho Velkýho Rohu. Jenomže já už byl i pod postelí, za tím kýblem v koupelně (i vevnitř v tom kýblu jsem byl a našel jsem tam jenom svoje nervy) a ve všech kapsách všech svejch batohů, všude už jsem byl. I když - moment - nebyl jsem ve všech kapsách všech svejch kalhot… Tak teď už jsem byl i tam a jedinej výsledek je to, že teď jsem tam, kde jsem teď. Beznaděj…
Sednul jsem si do takový hodně skleslý polohy a čekal jsem na myšlenku. A myšlenky chodily, chodily v zástupech, ale byly to samý hovadiny, normálně, jako obvykle. Třeba: Myslí si akvarijní rybička, že to, co je za sklem, je vězení, ve kterým my jsme zavřený? Nebo: Je u Mrtvýho moře, kde je vyšší atmosférickej tlak, práce s vysavačem lehčí nebo těžší než v Alpách? Nebo taky: Když maj patnáctiletý kluci strach z holek, dá se tomu říkat panická hrůza? A pak najednou: Kdybych ten telefon nechal ležet na posteli, na tom tmavým prostěradle, na kterým nebyl moc vidět, mohla ho hospodyně při převlíkání postele sbalit a odnést až někam do prádelny?
To mě zvedlo: Můj telefon je někde pod vodou! A jestli není pod vodou, tak už se sítí překupníků dostal až někam do Kalkaty a jak já ho tam budu hledat? Kalkata je strašně velká a každej sedmej člověk tam volí komunisty, to není pro hledání telefonu úplně nejvhodnější prostředí. Utíkal jsem za hospodyní až k její plotně, kde zrovna klohnila takovou tu vynikající… ale o tom potom. Čekal jsem tuhej boj, ona ovšem pochopila téměř ihned, co mám za problém. Dává to všechno do prádelny za druhým rohem, hned tam se mnou zajde.
Než jsme vyrazili, vzala si přes vlasy parádní šátek. Ženský na ni volaly z balkónů a ona byla celá rozesmátá. Pořád ještě neumím hindsky, takže jenom hádám. Možná jim říkala: „To je on, ten náš Evropan, vyšli jsme si.“ Anebo taky: „Nebudete mi věřit. Až zejtra ráno vyženete ty vaše pitomce do práce, přijďte ke mně, budu vám vyprávět, co je tohle za magora.“ V prádelně byla pohoda. Rozhodně tam nikdo nic nepral. „Tak co, už jste to prali?“ „Co vás nemá, pereme v pondělí a ve čtvrtek. Ale ten telefon jsme před chvílí našli. Vypadnul Ajitovi rovnou do klína.“
Víc štěstí než rozumu.

První průběžná zpráva o zdravotním stavu pacienta
Místo: Ambulantní pracoviště Shyam Nagar
Zapsal: Dr. Deepak Shivali
Dnešního dne se dostavil nový pacient. Jeho jméno je Omprakash a zaměstnává sám sebe jako principála základní školy Sahyog School provozované nadační neziskovou institucí stejného jména v městském obvodě Shyam Nagar.
Pacient přišel s bolestí v levé horní části hrudníku, vyšetření a rozhovor, který jsme vedli, však ukazuje, že výčet všech jeho obtíží bude rozsáhlý a jeho léčba nebude ukončena s jeho první návštěvou.
Ohledně jeho bolesti v oblasti hrudníku jsem konstatoval muskulární tonus, k jehož uvolnění jsem provedl obstřik a dále jsem předepsal tišící sedativa a k nim samozřejmě i příslušná antibiotika. A právě v této fázi jinak zcela rutinního postupu nastal mezi námi první z řady problémů, které pokračují a ukazují, že pacient trpí mnohem závažnějším onemocněním, než je muskulární tonus.
Pacient odmítl užití doprovodných antibiotik s námitkou, že předepisování antibiotik s každým běžným lékem je nesmysl, který je možná rozšířen v Indii, ale seriózní západní medicína jej odmítá a považuje jej za hloupý a nebezpečný. Nadužívání antibiotik a jejich nahodilé kombinování prý jejich účel vyloženě neguje, neboť podporuje vývoj stále nových bakteriálních kultur, které jsou proti antibiotikům odolné. Na mou otázku, odkud takové informace čerpá, odpověděl, že mu to řekl jeden cizinec, kterého ve své škole dočasně zaměstnává. Stručně popsal tvrzení této osoby a rozhovořil se o jejích dalších výrocích a o činnosti, kterou údajně ve škole provádí. Z jeho líčení bylo po krátké době zřejmé, že popisuje fiktivní postavu, která existuje pouze v jeho fantazii.
Problém, s nímž se do mé ordinace původně dostavil, se dostal na okraj mého zájmu. Objektivní potíže pacienta jsou psychiatrické povahy. A jsou značné. V jeho hlavě vznikly komplikované konstrukce přechodů pro chodce, ulic bez odpadků a organizovaných řad lidí u pokladen v samoobsluhách, to vše na základě údajného vyprávění cizince z neznámé země na západě.
Abych byl schopen vést s pacientem rozhovor, začal jsem si zapisovat jeho vyprávění, čímž jsem dal dohromady poměrně ucelený a překvapivě konzistentní obraz vytvořený v jeho představách. Cizinec pochází z "České" země, která má méně obyvatel než naše město a zdaleka to prý není nejmenší země na světě. Země se nachází v Evropě a je z východu přilepená na Německo. Ještě před Ruskem. Země vznikla, když umřel Hitler, německý tyran, který na svých oficiálních dokumentech používal naši swastiku místo podpisu. Země udržuje dlouhodobě přátelské vztahy s Anglií.
Cizinec, který údajně přicestoval právě z "České" země, má poměrně komplikované jméno, ale nechá si říkat "Pako", což si děti dobře pamatují a v rámci zaběhnutých zvyklostí mu říkají "Pako Sir". Na mou opatrnou otázku, zda má cizinec v naší zemi nějaké konkrétní bydliště, pacient uvedl, že postava přebývá u člověka jménem H.K.JHA, což je zjevně nahodile vybraný shluk písmen, který nemá souvislost s realitou.
Vzhledem k tomu, že v mojí čekárně se mezitím nahromadila řada pacientů s rýmou, kašlem a dalšími nemocemi, kterým je třeba zejména v probíhajících zimních měsících podávat různé kombinace antibiotik, musel jsem rozhovor s pacientem přerušit a objednat ho na příští týden, kdy budeme v konzultacích pokračovat.
Uvažoval jsem o perorálním podání chlorpromazinu, ale po úvaze jsem si nechal tento lék pro sebe, protože moje psychika byla rozhovorem s pacientem rovněž silně narušena. Po jeho odchodu jsem si vzal dvě tablety včetně komplementárních antibiotik. Do zápisu uvádím, že se nejedná o zpronevěru, omezené množství tohoto farmaka mi zbylo po tom, co léčba jiného z mých pacientů trvala kratší dobu, než jsem původně předpokládal. Zemřel.
V Jaipuru, dne 16. února 2013
Dr. Deepak Shivali

Lístopad
Zoe je z Nového Zélandu. Je to asi nějaká kamarádka Wendy, která je taky odtamtud. Často si spolu špitají. Odkud jsou, se pozná, hned jak promluví. Když jsem kdysi přiletěl do Aucklandu, chtěl jsem od jedné uniformované paní vyzvědět, kde si mám vyzvednout zavazadla. „Lift!“ křikla na mě a ukázala vlevo. Marně jsem se ohlížel po výtahu, posílala mě jenom doleva.
A takhle mluví Wendy a Zoe. „Tid!“ zavolají a Ted se kupodivu otočí. A dneska už máme „Novimber“, jak ráno konstatovala Zoe. Je to jako říkat třeba „lístopad“.
Novimber
Zoe is from New Zealand. She seems to be a friend of Wendy who is also from there. They often sit together and chat. You can tell where they are from at the moment they start to speak. When I once arrived to Auckland, I wanted a woman in uniform to tell me where is the baggage claim area. "Lift!" she barked and waved her hand to the left. I looked for a lift which was not there, she was just directing me to the left.
And this is how Wendy and Zoe speak. "Tid!" they call, and surprisingly, Ted turns to them. And today, we have the month of "Novimber", as Zoe stated at breakfast. It is as if Czechs called this month "lístopad".

škola
Ta škola je dost jiná. Je to troska domu, něco ještě není dostavěné, něco už zase spadlo, v podlahách jsou díry, přes které jsou mříže z armovacích drátů. Je tam asi šest tříd. Je to uprostřed slumové oblasti a ty děti jsou místní. Peníze jsou od různých podnikatelů, tady se nejvíc podniká v obrábění drahokamů. Děti za to dostávají učebnice a tužky, mají uniformičky, v poledne jim snad dají něco menšího k jídlu a ty, co jsou trochu z daleka, vozí do školy a ze školy. Pan ředitel, co to provozuje, má ty děti asi dost rád, ale občas na ně zařve jak na psy. A přitom (nebo možná proto) to není taková banda lotrů, jakou by člověk čekal. Pan ředitel mezi ně přichází s rákoskou, neviděl jsem ho rákosku použít, ale má ji. Děti pořád za všechno děkují a strašně se zubí a vypadají, že jsou vděčné, že takoví exoti, jako jsme my, mezi ně přijdou. Ptali se mě, jak se jmenuju, a já jsem jim to vlastně neřekl, řekl jsem jim jenom, že jsem pako, a oni to vzali jako odpověď. Takže Pako.
Je tu Američanka a Holanďan a řada místních učitelů. Ta angličtina je trochu problém, ty děti rychle ztrácí pozornost. Dělal jsem s nimi ke každé lekci divadlo. Jeden byl pacient a jedna byla ošetřovatelka, další byl zloděj a další policajt, byla tam i role stromu a opice. To jim tu pozornost udrží. Na druhou scénku už se hlásili úplně všichni, že chtějí taky něco hrát. Vypadá to jako zábava i pro učitele, ale myslím, že mě to přestane bavit docela rychle, hlavně až se to bude pořád opakovat.

Skok
Tak dneska jsme to udělali. To, proč jsme tady. Sedli jsme do vrtulníku B3 Squirrel, proletěli jsme se trochu blíž k Hoře, vrátili jsme se zpátky nad letiště a vyskočili jsme.
Letěla se mnou Wendy, aby natočila, jak padám. Udělal jsem trochu ostudu, byl to můj první skok z vrtulníku a vypadl jsem do kotrmelce. Ale ona to zvládla i tak natočit, ona je dobrá, možná nejlepší.
Celou dobu jsem měl respekt z přistání v tom řídkém vzduchu. Málokdy je příležitost přistávat v nějakých čtyřech kilometrech nad mořem, takže bych teď všem mohl tvrdit, že je to fakt náročná věc a že to chce opravdu velké umění a statečné srdce. Ale ono bude asi lepší říct pravdu: nic to nebylo. Přistávalo se na mírném, ale opravdu mírném svahu směrem s kopce. To mi taky nejdřív připadalo jako komplikace. Jenže pak to bylo všechno jinak. Dali mi vrchlík Navigator 280 a tohle monstrum vůbec nechtělo klesat. V poslední fázi jsem udělal snad půl tuctu esíček, abych se zkrátil, a stejně jsem byl tak o třicet metrů delší, než jsem původně chtěl. Ale místa byla přemíra. A pak se to prostě samo posadilo, tahal jsem za to úplně normálně, stoupnul jsem si a odešel. Brnkačka. Zítra jdeme zas.
The Jump
So, today we did it. We did what we came here for. We got on the B3 Squirrel helicopter, took a ride little closer to the Mountain, then flew back over the airstrip and we jumped out.
I jumped with Wendy who was there to shoot a movie of me falling. It was my little shame, this was my first helicopter jump and I fell into several somersaults. She filmed it, anyway, she is good, probably the best.
All the time, I had a big respect of landing in the thin air. It is very rare occassion to land in the altitude of some thirteen thousand feet, so I could easily claim that it is really difficult stuff to deal with and it needs high skills and brave heart. However, it is better to be honest: it was nothing. The landing area was a moderate, very moderate slope and landing direction was downhill. That also concerned me a bit. But in the end, everything was different from expectations. They gave me Navigator 280 canopy and this monster would not descent. In the last phase of landing I did maybe half dozen of S-turns to be shorter and still I was like hundred feet longer than I originally wanted. But there was plethora of room. And then it landed like nothing, I pulled as always, I stood and walked away. Easy job. We go again tomorrow.
written by  ac on November 1, 2012 from Namche Bazar, Nepal

Udělej si kostku

Vůbec nejlepší skok
Dneska ráno jsme se rozhodli, že zkusíme něco, co tu ještě nebylo. Doletíme do základního tábora, z něhož se leze na horu s nepravděpodobným jménem Amadablam. Ten tábor je ve výšce 5000 metrů nad mořem. Tam se rozhlédneme, trochu si to tam projdeme a pak seskočíme. A tak jsme to i udělali.
Amadablam je vysoká špičatá mrcha a cestou nahoru jsme letěli tak blízko, že jsme ji lechtali vrtulí. Proto se možná při pohledu z dálky směje. Bylo to „hop&pop“, padák se otevírá hned po výskoku. V helikoptéře jsem si u otevřených dveří na chvíli odtáhnul kyslíkovou masku a dýchal jsem už docela ztěžka.
Pilot nám ukázal, že teď, a Travis si vystoupil. Dal jsem mu deset vteřin náskok a vypadl jsem taky. Napřed jsem si říkal, že to pilot nějak popletl, pode mnou a kolem mě byly jenom skály. Ale pak jsem ten tábor našel. No jasně, byl dole. A tentokrát to padalo a jak! Zůstal jsem na brzdách co nejdéle, protože na tohle by i věčnost byla krátká. Bylo tam fakt krásně. Nakonec jsem se dostal pod subtilního Travise a musel jsem rychle přistát. A to ani nemyslím tak, že byl spěch, myslím to tak, že to bylo dost vysokorychlostní přistání. Od žádné jsem ještě neutíkal tak rychle jako dneska od Amadablam. Ale nějak jsem to uběhl. Vůbec nejlepší skok.
Best Jump Ever
This morning we decided to try something never done before. We will fly to the camp from which people climb to mountain with unprobable name Amadablam. The camp is 16500 feet above sea level. We will look around there, walk through the place, and then we will jump there. And that is what we did.
Amadablam is tall and pointy bitch and on our way up we flew so close we were tickling her with our propeller. That may be why she smiles when you look at her from distance. It was "hop&pop", you deploy your parachute right after the exit. In the chopter, by the open door, I tried to pull the oxygen mask off my face and breathing was really hard.
The pilot gave us "good to jump" and Travis took off. I gave him ten seconds head start and off I went. First I thought the pilot muddled it up, there was only rocks under and around. In the end I found the camp. It was down there, ofcourse. This time the parachute did go down, and oh, so fast! I stayed on brakes as long as I could, because even the eternity would be short for this. It was really beautiful up there. Finally I got under subtle Travis and I had to land fast. And I do not mean there was any rush, I mean it was a high speed landing. No gal made me run away as fast as Amadablam made me today. But somehow I made it. Best jump ever.
written by  ac on November 2, 2012 from Namche Bazar, Nepal

V sobotu, to je zítra, prý musím na indickou svatbu. No, když musím... Dneska byl nácvik. Ženich byl nastrojený jak lehká holka, flitry a pentle, jedna hrůza. Taky turban z něčeho lesklého. Přiběhl ke mně a jak prý vypadá, jestli dobře. Tak jsem mu říkal, že jo a že by si ty šaty měla zkusit spíš přímo ta nevěsta a že bych chtěl vidět ženicha. A on se smál a běhal kolem a všem to vykládal. Tak jestli mu to přijde legrační...

Dvojka s Travisem
A když už nám to s Travisem tak pěkně skákalo, přibrali jsme si na třetí skok ještě Dereka. Ten patří k organizačnímu týmu a šel nás natočit. Udělali jsme si plán. Ďábelský plán, jak vyskočíme, sletíme se, chytneme se, najdeme slunce a otočíme se proti němu. A mezi námi a Sluncem už se bude vznášet Derek, který to bude točit a fotit. V záběru bude Travis a já, jak se držíme za ruku, jako děti ve školce (v takové školce, kde se lítá), a za námi Hora. Plán vyšel. Derek nám ty fotky pošle prý až někdy později, ale pár jsem jich viděl, opravdu je to tam.
Nechtělo se mi končit, otevřel jsem padák nízko a přistál jsem dřív než kameraman. Nezlobil se na mě, říkal, že byla zábava mě honit, i když věděl, že nemá šanci, dali mi na poslední skok o něco menší padák, že prý to zvládnu. A šlo to zvládnout, zase trochu fofrovačka, ale zábava.
Two-way with Travis
Now, when Travis and I were fine with each other, we took Derek for the third jump. Derek is member of the crew and went with us to shoot a movie. We put a plan together. Devilish plan how we exit the chopter, fly into formation, get a grip, find the Sun, and turn into it. And there will be Derek, hovering between us and the Sun, filming it and taking pictures. There will be us in the take, Travis and me holding each other by hand like kids in a kindergarten (a kindergarten where kids fly), and the Mountain in the back. The plan worked. Derek said he would send the pictures to us after some time, but I saw some and it is really there.
I did not want it to end, I opened quite low and I landed before the cameraman. He was not angry, he said it was fun to Chase me, even though he knew there was not a chance. For the last jump they gave me somewhat smaller parachute, they said I would handle it. I did. It was a running race, again, but fun.
written by  ac on November 2, 2012 from Namche Bazar, Nepal

Potřebují pravidla

Školní výlet
Na devátého března jsem zorganizoval výlet do astronomického muzea Jantar Mantar. Je to zahrada plná staveb, z nichž se pozorují hvězdy a další celestiální objekty. Ty děti v tomhle městě bydlí a přitom tam ještě nebyly...
Pojedeme autobusem. Povezu jich padesát, kolik jich přivezu, není úplně jasné, víc než těch padesát asi těžko. Rodiče mi museli podepsat, že je jim to jedno.
Poslouchám povídky od Šimka a Grossmana a snažím se předpovědět, co všechno se tam stane. Zatím jsem se jenom naučil říkat: "Jsem doktor Novák a Vy jste moji žáci. Opakujte to po mně."
Tímto projektem jsem nahradil původně plánované pozorování noční oblohy, což byl ještě asi o sedmnáct procent šílenější nápad. Až tváří v tváře těch monster jsem si uvědomil, že pod rouškou noci by se taková výprava vymkla jakékoli kontrole a noční akce by byla čistou pedocidou. Podpisy rodičů by mému svědomí sotva ulehčily, tihle rodiče zjevně podepíšou i povolení k užití dítěte v zápřahu.

Ted je náš oxygenius
Teď, když už jsme si to všechno odskákali a vyskákali, je možná čas si říct, k čemu nám tu byl Ted. Ted je vynálezce, vynalézá věci. A leze po horách, po těch nejvyšších. Má spoustu historek k vyprávění, vypadá to, že už byl nejméně několikrát v podstatě mrtvý. Ale jsou to jeho historky, nemůžu je vyprávět za něj. Však já mám svých historek dost...
Pro účely svých výprav a k užitku nám všem Ted zjednodušil vysokohorský kyslíkový přístroj. Takové zařízení může fungovat buď na principu „on demand“ - nasajete vzduch, ono to pozná a přifoukne vám to tam kyslík z tlakové lahve - nebo na principu „constant flow“ - kyslík z lahve pořád trochu utíká, takže kdykoli se nadechnete, je ho v masce dost. Když dýcháte „on demand“, musíte o ten kyslík trochu bojovat a silou ho vycucávat. Když používáte „constant flow“, vyprázdňujete láhev, i když nedýcháte. Je tu ovšem ještě Tedův způsob, při němž se kyslík, který nedýcháte, nenechá utíkat, ale zachytává se a schraňuje pro další použití. Kdybych to vymyslel sám, byl bych na sebe pyšný, takle jsem pyšný alespoň na Teda.
Jednu Tedovu historku pustím, ale jenom tuhle jednu: na začátku svých pokusů používal Ted pro zachycování kyslíku kondom, který normálně koupil. Když se po čase musel přestěhovat ze své rodné Británie do Francie, kde v pokusech pokračoval, narazil na nečekanou potíž - i ty největší kondomy prodávané ve Francii byly pro jeho zařízení nedostatečné. To ho přimělo upravit přístroj do podoby, jakou má dnes.
Na dýchání jsem vůbec nemyslel. Měl jsem masku na obličeji a prostě jsem normálně dýchal. To, že je tam někde kondom, nebo co to vlastně dneska je, mi vůbec nepřišlo na mysl.
Ted Is Our Oxygenius
Now when we all jumped ourselves out and off, it may be the time to reveal what is Ted's use to us all. Ted is inventor, he invents things. And he climbs mountains, the tallest ones. He has number of stories to tell, it appears he was at least several times dead in essence. However, it is his stories, I cannot tell them for him. I have enough of my own stories, anyway...
For the purpose of his expeditions and for the sake of us all, Ted simplyfied alpine oxygen supplying device. Such a device can work on one of two principles. It can give you oxygen "on demand" - you suck air in, it recognises it and spits a portion of oxygen from pressurized tank - or you can use "constant flow" - the oxygen leaks from the cylinder at all times, so when you breathe in from your mask, it is always there. When you breathe "on demand", you have to fight for oxygen and use power to open the valve and suck oxygen in. If you use "constant flow" you lose oxygen even if you do not breathe. But there is also Ted's way. Ted's aparatus puts the oxygen you do not breathe aside for later use. If I engineered this, I would be proud of myself, now atleast I am proud of Ted.
I will release one of Ted's stories, but only this very one: in the beginning of his experiments, Ted used condom for saving the excessive oxygen. Ordinary condom that he purchased in a store. Later on, when he had to leave his motherland, Britain, and he moved to France, where he went on with his experiments, he came accross an unexpected complication - even extra large condoms sold in France were not sufficient for his device. That made him modify the technology to the form it has now.
I did not think of breathing at all. I had the mask on my face and I just breathed normally. The fact that there is a condom somewhere inside (or whatever it is now) did not come to my mind.

sobota
Ježíši Kriste, já tomu Nizozemci nerozumím. Ne jako že nevím, na jaké filosofické platformě je utvářeno jeho jsoucno, z čeho vychází a kam směřuje, to ne, to je mi hlavně dost jedno, já nerozumím, co on mluví! A někdy mu nerozumí ani ta Američanka. On tak strašně mele! A já to úplně vidím, jak mu všichni přikyvují, že jako jo, a občas prstem ukážou, že s tímhle obzvlášť souhlasí, ale ve skutečnosti...

Šerpa není nosič
Myslíval jsem si, že šerpa je povolání, popis práce. Že to je ten, co nosí věci po horách. Neni to tak. Šerpové jsou etnikum. Je to národ který žije na svazích hor. Mají svou historii a zvyky, typický způsob oblékání, tradiční jména a jídla. Lezou po horách, jako by to nic nebylo, takže když přišli bílí, nabídli jim, že jim budou nosit věci, protože nikdo jiný by to nezvládl. Ale to z nich nedělá sluhy, ve skutečnosti jsou v Himalájích jedinými pány.
Sherpa Is Not a Porter
I used to think that Sherpa was an occupation, a job description. That it was the one who carries things up and down the Mountains. It is not true. Sherpas are ethnic group. It is a nation that lives on the Mountain slopes. They have their own history, habits, typical clothing, traditional names and food. They climb the Mountains as if it was nothing, so when the white men came, they offered them they would carry burdens for them, because there was no one else to handle it. But it does not make them servants. In fact, they are the only masters of Himalayas.

Zápas v kriketu
Vzali jsme děti do parku, do toho parku, kde jsem loni fotil veverky. Je to tři bloky domů od školy. Že nám ukážou, jak se hraje kriket. Bral jsem to jako generální zkoušku na ten velký výlet, co bude devátého března. Budu jich tam mít padesát, dneska jsme začínali na dvaceti osmi. "Je vás dvacet osm," řekl jsem jim na začátku, "jestli se jen jeden ztratí, zbývajících dvacet sedm bude potrestáno. Takže se hlídejte navzájem."
Než jsme došli do parku, bylo jich třicet pět!
"Já se z vás zvencnu! Kde se tu vzalo dalších sedm studentů? On se k nám na poslední chvíli ještě někdo přidal?"
"Ano, pane, tadyhleti." A ukázali na skupinu jedenácti dětí.
"To nevychází, seřaďte se k novému počítání! A jaktože ty máš kolo?"
"To není moje kolo, pane, to je bratra. On šel s námi, ale pak musel odejít a dal mi kolo."
"Nikdo nemůže odejít, jak mohl odejít?"
"Máma ho zavolala, když jsme šli kolem našeho domu."
"A kdo vás jedenáct pustil ze školy?"
"Principál říkal, že se o nás postaráte." A tenhle principál mě bude poučovat, že ve škole musí být především pořádek!
"Seřaďte se k novému počítání."
"Pane, pane, budeme hrát kriket. Podívejte, já takhle rychle utíkám."
Vzdal jsem počítání, měl jsem tak jako tak sedm dětí navíc, mohl jsem si vybírat, které zabiju. Yrla řekla, že jsou věci, které se nepočítají. A že k nim budou nejspíš patřit i tyhle děti.
V kriketu je jedna zvláštní praxe. Jmenuje se to "Howzat!" a je to apel na hlavního rozhodčího, aby odstranil pálkaře ze hry. K výkřiku "Howzat!" (how is that?) směrem k umpiru dochází jen ve sporných případech a neměl by se nadužívat. Indičtí studenti apelu na hlavního rozhodčího nenadužívají, oni to dělají jenom pořád. A obracejí se na mě. Mávají rukama a hindsky vysvětlují, že mají pravdu. Hráli kluci proti holkám a řvali přibližně stejně. Naštěstí už nějakou dobu vím, jak se hindsky řekne "ticho", a taky vím, jak se řekne "zpátky". A když přitom na někoho ukážu rukou, tak se tím jako rozumí, že zrovna jeho protestu se nevyhovuje. Přichází čas, abych prozradil, jak se hindsky posílá někdo zpátky. Váhám, ale prozradím to. Veškeré spory jsem řešil výkřikem "Čup! Píča!" A byl klid, asi na devět vteřin.
Tak a kdo to vyhrál? No, holky vedly. Docela hodně vedly. Potom se Vinod, asi nejlepší pálkař, zase jednou postavil před branku a připravil si tu plácačku. Dal jednu ze svých ran a míček letěl do koruny stromu. Teprve tehdy jsme uviděli, co je tam. Byl tam roj včel, asi metr dlouhá, gigantická věc. Netrefil to, trefil tu větev, na které to viselo, a strom se zatřásl. Několik horních vrstev včel se letělo podívat, co se jako děje. Nebylo jich moc, sotva deset tisíc. Ale byla to přesila, my jsme neměli víc než dvacet osm až třicet pět dětí a kolo. Ukázalo se, který ze dvou živočišných druhů je lépe organizovaný. Ty včely vytvořily kulovou obranu toho stromu a děsily všechny okolo už jenom tím, jak dokonale jejich útvar vypadal. Udělal jsem několik fotek, ale na žádné to nebylo vidět, nedalo se na to zaostřit.
Zpátky do školy jsem přivedl množinu připomínající sjednocení těch dvou, co v nestejnou chvíli školu opouštěly, nejmíň jeden kluk byl doma s mámou a to kolo najednou zase nebylo. Principálovi jsem nahlásil, že nikdo nedostal žihadlo, což ho zmátlo, ale v podstatě uspokojilo.

Nikhil Mittal
Už dávno vím, že Yashika Mittal je šikovná, chytrá, zvídavá a pilná holka. A v den hindických učitelů mi předala plyšového medvěda, čímž si mě dozískala. Ona a Seema jsou opravdu výjimečné studentky a všeobecně se to o nich ví. I když třeba Pooja je taky chytrá a navíc je pořád taková jakoby zasněná... Ale teď jsem se zasnil i já. Chtěl jsem něco jiného.
Yashika má bratra jménem Nikhil. Nikhil Mittal. A to je prostě génius. Já jsem si ho všiml už před rokem, že je výrazně chytřejší než ostatní, ale jeho třídu jsem tenkrát moc neučil. Teď jo, teď ho učím a musím se hlídat, abych všechno, co těm dětem říkám, neříkal pořád jenom jemu. Všimla si ho i Yrla, moje německá kolegyně. Když jsem jí řekl, že Nikhil mi svým intelektem, chováním a vzhledem připomíná jednu světoznámou seriálovou postavu, byli jsme okamžitě ve shodě. Je to on. A když pak Nikhil při přestávce na oběd prohlásil, že jeho chlebová placka si nepřeje, aby se na ni spolužáci tak hladově koukali, zvolali jsme s Yrlou úplně najednou: "Bazinga!"
Ale jsou tu drobné rozdíly. Sheldon Cooper jednou řekl: "There are numerous parallel universes, in many of which I am a clown made of candy. However, in none of them I dance." A to je jeden z rozdílů. Nikhil tančí, a to přímo v našem vesmíru. On musí, v téhle škole je to povinné. Povinnější než tělocvik, zpěv nebo matematika, u které se přemýšlí. Ale to poslední on umí sám od sebe. Dal jsem dětem slovní úlohu se šnekem, co leze na šestnáctimetrový sloup, přes den vyleze o dva metry a v noci, když spí, o jeden metr sklouzne, za jak dlouho vyleze až nahoru. Nachytat se nechali všichni, ale jenom Sheldon, vlastně Nikhil si pak nechal vysvětlit, že výsledek je patnáct dnů a ne šestnáct, a pochopil to.
On věci neví, ale okamžitě je pochopí. Je to, jako by vám přinesli blok pískovce, ve kterém je hotová žulová socha. Vy třikrát praštíte do majzlíku, ten písek se odrolí a stojí tam ten panák, pod něhož se už můžete jenom podepsat. Ale to ne já, to už tam bylo.
Nikhil, Ajit, Deepak, Rahul a Vinod

Ujíždění na vlně
Kathmandu, Nepal
Je téměř neuvěřitelné, kolik druhů vlny se v Nepálu vyskytuje.
Zkusil jsem si na chvíli obléct takový ten tibetský kabát. Je to vlna, která je z yaka, a zavírá se to vepředu takovou obří klopou se třemi knoflíky. Není v tom k vydržení, strašně to hřeje, yakovlnná trouba.
Pak se tu dělají věci z materiálu, kterému se říká Marina. Je to vlna, co se bere kamzíkům zpod Brady. Když z ní utkají šátek, je tak jemný, že ho hladce protáhnete snubním prstenem, přestože je půl metru široký. Tak se to na trhu opravdu zkouší - když to jde protáhnout, je to Marina. Marina je lehká a voda po ní stéká, místo aby se vsákla.
Dokážou taky různé druhy vlny míchat, čímž dosahují různých stupňů pevnosti, váhy a ohebnosti. Těm směsím pak dávají názvy. Připomíná to obchodování s kořením.
Fully Wooled
It is close to unbelievable how many types of wool they use in Nepal.
I tried to put on the Tibetan coat made of yak wool. It closes with a giant front lapel with buttons. It was hardly bearable to wear it, it was so warm. Microwool oven.
Then they make fabrics they call Marina. It is made of wool they get from under Mountain goat's chin. When they weave a scarf of it, you can pull it smoothly through a Wedding ring, even though the scarf is twenty inches wide. They really test it like this in the market - if it goes through smoothly, it is Marina. Marina is light and water flows over its surface instead of soaking into it.
They also mix different types of wool getting various degrees of firmness, heaviness, and elasticity. Then they give the mixtures brand names. It is pretty much similar to spice and seasoning business.
written by  ac on November 4, 2012 from Kathmandu, Nepal

Slumy
Den začal třídními schůzkami. Rodiče, často ještě negramotnější než jejich děti, tam přicházeli a poslouchali, jak to dětem ve škole jde. Potom, v deset hodin dopoledne, byl vyhlášen konec třídních schůzek, rodiče odešli a začali chodit ti další, co vůbec nevědí, co znamená a kdy je deset hodin. Pan ředitel se jim ještě asi půl hodiny věnoval, a pak už jenom na nově pozdě příchozí pokřikoval z balkónu, že mají smůlu a že by si měli vzít příklad ze svých dětí a naučit se trochu disciplině.
A pak jsem se nechal od pana ředitele zavést do těch míst, odkud pocházejí jeho žáci. To je dost síla. Nepodařilo se mi zjistit, kdo ty stavby postavil a pak opustil, to se buď neví nebo neřeší nebo něco jiného, nejsou schopní mi to říct. Jsou to ruiny, často jenom takové dvorky a bydlí se ve chlívku jako pro prasata. Kuchyň je takové ohniště přede dveřmi. Pan ředitel to tam obcházel a většině lidí, co tam bydlí, vynadal, že nebyli na třídní schůzce. Účelem té exkurze bylo přesvědčit mě, že dělá fakt záslužnou věc, a myslím, že mě přesvědčil.

Svatba
Tak ta svatba, to je hustá věc. Je tu lidu, jak na Matěje na jarmarce a je to jeden Cikán, teda Ind. Nejsem ani trochu blonďák, ale splynout se mi nepodařilo, pozornost jsem měl už od brány. Ujala se mě jedna desetiletá žačka a protáhla mě kolem všeho jídla, pěkně proti směru hodinových ručiček. Já toho požral, že mi je hanba. A pak přišel jeden žák a všechno zas směrem opačným. Dvakrát hanba je mi teď.

Je to za námi
Tak je to skončené, víc už toho nenapíšu.
Nenapíšu, jak jsem se po první noci v hotelu zpátky v Kathmandu probudil se ztuhlým a bolavým ramenem. Nenapíšu, jak mě celý den, co jsem se toulal úzkými uličkami města, honili prodavači tygří masti, abych si od nich aspoň jednu koupil, a já jsem je zaháněl, abych se pak v noci probudil bolestí a s vědomím, že jsem zaháněl své strážné anděly, protože tygří mast je přesně to, co by mi na to rameno pomohlo.
Nenapíšu, jak mi Zoe přiběhla nadšeně oznámit, že v hotelu prý je bazén, a já jsem se s ní vsadil o lahev červeného vína, že tam nebude voda nebo to bude nějakým jiným způsobem nepoužitelné, a tu sázku jsem prohrál.
Nenapíšu, jak jsem v centru města potkal skupinku vysmátých Budějovičáků a dal jsem si s nimi kafe.
A nenapíšu, že na cestě domů mi samozřejmě ztratili zavazadlo a slíbili, že ho do večera zase najdou...
It is over
It is finished I am not writing any more.
I won't write how I woke after the first night back in Kathmandu with blocked and hurting shoulder. I won't write how I wandered the narow alleys of the city all day, chased by street sellers who persuaded me to buy at least one tiger balm, and I kept sending them away, to find myself later in the middle of the night awoken by shoulder pain and realizing that I was sending away my guardian angels, because tiger balm is the only thing that could have helped me.
I won't write how Zoe ran to me all excited to tell me that there is supposed to be a swimming pool in the hotel and how I bet her for a bottle of red wine that there would be no water or some other catch that would make the pool nonfunctional, and I lost the bet.
I won't write how I met a group of merry people from Czech Budejovice in the city Center and I had a coffee with them.
And I won't write how the airlines lost my bag on my way home but promised they would find it by the evening...
written by  ac on November 6, 2012 from Kathmandu, Nepal

Eggology Class
Děti dostaly zvláštní úkol - zachránit vejce. Vymyslela to Yrla a bylo to v rámci hodiny nazvané Eggology Class. Dostaly syrové vejce, lepicí pásku a značné množství plastových brček. Měly kolem toho vejce vytvořit konstrukci, která dokáže vejce ochránit před pádem z balkónu ve druhém patře. Za mnou pak jedna skupina přišla jenom s otázkou, jak mají svůj výtvor nazvat. Poradil jsem jim EPIC - Egg Protecting Impactproof Construction. Selhala všechna zařízení. Celkem bylo rozdáno šest vajec, zachráněno žádné, shozeno a rozbito pět, jedno vejce se zdrželo shazování, protože ho ti mamelukové rozbili už při stavění. Podlahu utřeli houbou na utírání tabule. Toutéž houbou pak utřeli tabuli a nechali to tam do dalšího rána. Pro mě.
Druhý den: „Co je to na té tabuli za sra- ndovní věc?“
„To je vejce, pane.“
„Vy jste hodili vejce proti tabuli?“
„My jsme upustili vejce na zem a utřeli jsme ho tímhle a pak jsme tímhle utřeli tabuli.“
„Až příště najdu na tabuli vejce, bude na stropě vaše krev.“
„Nerozumíme, pane.“
„To nic, děvčátka a chapci, chtěl jsem, říct, že mě trochu zlobíte.“
„Omlouváme se, pane.“ A chytli se za uši.
Já nevím, co to letos mají, z loňska si to nepamatuju. Když říkají „sorry“, chytnou se každou rukou za jedno ucho, jako by se chtěly za ty uši vytahat, ale tahají se dolů, vlastně se ani netahají, drží se za ně.
Ale já to nebudu všechno chápat, já to vždycky jenom zapíšu...

Nikhil přednáší
Nikhil pochopil, že u protijedoucích vlaků je dobré znát součet jejich rychlostí. Pokusil se to vysvětlit spolužákům, myslím, že marně. Setkal se s nepochopením až odporem. Jeho sestra Yashika, co sedí v první brázdě, mi na něj dokonce sahala...
http://youtu.be/NQ1MFpXKvUM

Svatba
Ta nevěsta, to snad ani nebylo možný, to bylo ještě dítě. Oni tady normálně rozlišují "arranged marriage" a "love marriage". A říkají, že ta sjednaná manželství jsou šťastnější než ta lásečná manželství. Sjednané manželství totiž můžete poopravit třeba tím, že napíšete dodatek k té dohodě, která nějak zaskřípala, ale poopravit lásečné manželství, které ta láska opustila, to jde těžko. Ach jo, asi bude lepší nechat to na Indy.
Jo - a tohle byla sjednaná svatba.

Policie
Tady se věci prostě nepřestávají dít. O půlnoci mě na cestě domů sebrali policajti (nebo to byli vojáci?). Přijeli v takovém terénním autě a co tam v noci dělám, odkud jdu a kam. Tak jsem jim to ukázal. Ruku jsem ohnul na dvou místech, aby bylo úplně jasné, že chci jít támhle za roh a pak hned za ještě jeden roh. Čuměli. Pas a adresu, jinak nic nebude. Dal jsem jim to a řekli, že jdu spíš asi špatně, že to je na druhé straně toho bloku, co u něj stojíme. Tak jsem udělal znova to s tou rukou, protože měli sice pravdu, ale já jsem ji znal taky, tak aby to věděli. No nic, naložili mě a že tam pojedeme. Na místě trochu zbuzerovali hospodyni, co přišla otevřít, ale druhou chvíli už byli pryč.

Druhá průběžná zpráva o zdravotním stavu pacienta
Místo: Ambulantní pracoviště Shyam Nagar
Zapsal: Dr. Deepak Shivali
Dnešního dne se do mé ordinace opět dostavil pacient Omprakash. S vědomím toho, že rozmluva s ním bude psychicky vyčerpávající, zahájil jsem dnešní relaci už předběžně sedatován. Užil jsem běžná anxiolytika doplněná kombinací antibiotik dle mé vlastní receptury, která je směsí tetracyklinu, chloramfenikolu a cefalosporinu. To mi zajistilo dobrou náladu a humorný nadhled po celou dobu rozhovoru, vlastně ještě teď. Kolegům, kteří v podobných případech nasazují hypnotika doplněná penicilinem, vzkazuji, ať se jdou bodnout, protože jejich metody jsou totálně out. Zapil jsem to lihem na čištění injekčních stříkaček, teda myslím těch jehel, a na pana principála jsem se vyloženě těšil.
Pacient je nakloněn myšlence pravidelných návštěv lékaře, tvrdí, že fiktivní přítel mu to doporučuje s tím, že v jeho domovině je podobná praxe obvyklá. Dokonce mu prý řekl, že i přes skutečnost, že zdravotní péče je v jeho vlasti na zákonné úrovni prohlašována za bezplatnou, lidé cpou doktorům peníze a jiná plnění za kdejaký nicotný úkon. Toto pojetí zdravotnictví jsem pacientovi ve vlastním zájmu nevyvracel.
Pacient pokračoval v popisu údajných názorů a činů postavy, kterou nazývá Pako. V její zemi prý jezdí automobily a ostatní dopravní prostředky při pravém okraji vozovky, a to dokonce závazně. Okraj ulice bývá navíc zcela jasně stavebně vymezen, takže pruh, po němž se pohybují chodci, je samostatnou urbanistickou entitou oddělenou od silničního provozu. Obyvatelé Pakovy země provozují automobilismus pravostranným způsobem i přes to, že musí vyrábět auta s převráceným vnitřním uspořádáním, což je konstrukčně obtížné. Jak jim mohli Angličané, které údajně tolik respektují, něco podobného dovolit, neuměl pacient vysvětlit, ale slíbil, že to u svého přítele zjistí. Když jsem ho vyzval, ať se zeptá klidně hned, podíval se na mě jako na blázna. Přešel jsem to s úsměvem.
Země, z níž Pako přicestoval, nepraktikuje trest smrti. Zločince, který pobil třeba sto lidí, zavřou do vězení, kde mu poskytnou splachovací záchod a jídlo i pití až do doby, kdy nějak umře sám. Naproti tomu dokážou ve velkém pěstovat krávy jenom proto, aby je zabili a snědli. Nechápu, z čeho pramení pacientova potřeba konstruovat takhle obludnou alternativu k normálnímu životu, ale jsem vědec, jehož úkolem není soudit, nýbrž zkoumat a snažit se pomoci.
Jinak mohu konstatovat, že principálova nálada byla o poznání povznesenější než při minulé návštěvě (moje ostatně taky). Před odchodem dokonce zažertoval, že druhdy tak náročná práce ve škole mu s vydatnou pomocí cizince v jeho hlavě připadá lehčí, a to i přesto, že cizinec nereaguje na jeho opakované žádosti o peníze (zajímavá reflexe reality; kdyby nabyl dojmu, že dostává od postavy peníze, mohl by si přivodit značné problémy). Každodenní konfrontace s množstvím dětí už mu prý nepřijde tak skličující, naopak přemýšlí o tom, že by si sám ještě jedno pořídil. A mně by prý doporučoval totéž. To přehnal, to nebylo zdvořilé. Asi netuší, že moje manželka trpí progresivní gerontózou, při níž je gravidita kontraindikována. Ale byl jsem ve shovívavém rozpoložení a vyprovodil jsem ho s úsměvem na rtech. Na mých rtech.
V Jaipuru, dne 21. února 2013
Dr. Deepak Shivali

Video
Lukla Landing: http://youtu.be/HqCijSyJle0
Ama Dablam Base Camp Skydive: http://youtu.be/_xknhtzCmIg
Two-way over Everest: http://youtu.be/WlhfU3m31JU
written by  ac on November 12, 2012 from Praha, Czech Republic

Předcházení zprava
Ve městě jsem si sedl do jedné kavárny. Vlastně to chci říct jinak: sedl jsem si do jediné kavárny ve městě. A poručil jsem si tam kávu. Vlastně to chci říct jinak: na dotaz, co chci, jsem odpověděl, že chci kávu, a když mi řekli, že zrovna kávu dělají dost neradi, začal jsem je prosit. Nakonec ji udělali a nebyla špatná.
Přisedl si ke mně americký pár a začali mi vyprávět, co všechno už viděli, a marně se mě ptali, co si myslím, že by ještě měli vidět. A svěřili se mi s jednou záhadou, kterou dlouho řešili a kterou už měli vyřešenou.
Vždycky když je pomalu předjel nějaký riksha-taxík a oni si řekli, že by se jim hodil a že si do něj naskočí, začal jim ujíždět, sotva projevili zájem nastoupit. To je ovšem zvláštní, protože já jsem třeba zvyklý na to, že mě vyloženě pronásledují, jedou vedle mě a pokřikují, že si mám nastoupit. A tihle Američani si časem všimli, že je to tím, z které strany se k němu hrnou. Oni jsou naučení nastupovat do taxíku zprava, takže si ho vždycky obešli a on to pochopil, jako že ho odmítají, tak jel dál obtěžovat zase někoho jiného.
Za tohle vyprávění jsem jim moc poděkoval. Naučili mě odmítat taxíky! A hned cestou domů jsem to začal praktikovat, funguje to. Jenom si musím dávat pozor, když ten taxík obcházím zprava, aby mě něco zezadu nesňalo, protože už se docela motám ve vozovce plné provozu.

Tygři v Ranthambhore
Byl jsem se podívat v tygří rezervaci. Žije tam asi třicet tygrů a je určitá pravděpodobnost, že nějakého uvidíte. Ale třeba taky ne a nikdo se vám ani neomluví...
No, spousta zvěře byla, spousta. Jeleni různého druhu, se skvrnami i bez, často větší než kráva, pávi, krokodýli... A hádejte, kolik jsem nakonec, než jsem zklamaný s velkou nepořízenou zase odtáhnul, viděl tygrů. A teď, jestli jste pesimisticky hádali, že tak nanejvýš jednoho, uberte. No, a nikdo se mi ani neomluvil...

ZA-TR-UB-TE
Tady se na ulici troubí jak do války. Oni prostě nebudou zticha, ani když si sednou za volant. Něco uvidí (jinou káru, chodce nebo psa) a trubnou. Nebo nic nevidí, tak taky trubnou. Náklaďáky mají vzadu na korbě přímo napsáno "ZA-TR-UB-TE". Tedy oni tam mají "BL-OW-HO-RN", takhle rozděleně, protože na těch zadních vratech jsou většinou tři svislé příčky. A tak, když chce někdo předjet náklaďák, musí si ho vytroubit. Ale jak on to pozná, když pořád odněkud někdo troubí...

Postav si dům

SRPŠ
I v Indii mají Sdružení rodičů a přátel školy (SRPŠ), ale místní organizace tu mají k výhradní dispozici dokonce jeden školní autobus.

Bledost v tubě
Ty bláho, tady mají samoobsluhu a tam je všechno. A jmenuje se to "more", tak tam mají možná ještě víc. Já jsem měl tak těžkou tašku, protože sem vleču antibakteriální mýdlo a Listerin a zubní pasty a tady to normálně všechno je.
Mají tu zubní pastu s bělícím účinkem, ale tu já nepotřebuju, já když chci bílé zuby, tak si s mým zubařem otevřu vzorník a tam vybereme. A on pak třeba řekne: "Tohleto ne, to už je moc, to v noci svítí a děcka z toho jsou paf. Stačí á trojka." A tak mám á trojku. Ale o tom jsem nechtěl psát.
Chtěl jsem napsat, že tam mají krém na obličej - (dramatická pauza) - s bělícím účinkem! Fakt. Oni si kupují krém, který z nich udělá bledé tváře. To je opravdu hodně opačná země. Já vím, Michael Jackson a tahle parta... ale stejně je to divná věc.

Nic jim neujde
Dvě věci, před kterými mě varovali, jsou pravda. Toaletní papír nedostat. Někam na něj naštěstí chodí hospodyně, časem ji začnu sledovat. A pak: místní SIM karta do telefonu - pro turistu nemožná věc. A hele - já ji mám. Těch lustrací a formulářů, těch otázek a hádanek, s nimiž mi pan domácí pomohl a učinil tak zázrak skutečností...
Prostě ji mám a připojuju se s ní k Síti. Za devadesát osm rupií na měsíc bez omezení objemu dat. A to je, lidi, čtyřicet korun, ještě míň než čtyřicet korun.
A jsou velcí pozorovači, tihleti Indi, nic jim neunikne. Když jsem byl zaplatit těch devadesát osm, podíval se mi ten prodavač na ruku a povídá: "Minule jsi měl taky tyhle hodinky, ale modré." A měl pravdu. On tedy neříkal "minule" , on říkal "příště", protože si to plete, ale Pako Indům rozumí. Většinou.

Vat of Jaggery
Doplňování slovní zásoby nikdy nekončí:
vat of jaggery = díže melasy

Litterate
Když ředitel školy napíše žákovi do posudku, že je „very litterate“, a napíše to se dvěma „t“, znamená to, že ten žák, kudy chodí, tudy odhazuje smetí? To je v případě tohoto žáka pravda, protože to je pravda v případě všech indických žáků.

Šlukačka
http://youtu.be/OA4KHNUi2dY

Nuzná chatrč
Říkal jsem, že ty děti nejsou taková banda lotrů, jakou by člověk čekal. Ani nevím, proč jsem to říkal a jak jsem to myslel, ale je to takhle: je to banda lotrů, jakou by člověk nečekal. Ta roztěkanost je ukrutná, byl jsem tam druhý den a mám tu být tři měsíce, to fakt nevím, myslím, že už po týdnu budou první mrtví. Já dělal všechno, žongloval jsem, potom takové to tlesknutí, co zní jako střelba, takže ten, kdo to nečekal, se všecek poděsí, křičel jsem na ně jediná dvě slova, co umím svahilsky (což jim nic neříká, ale zní to zajímavě), ale vždycky je to probere jenom do příštího úpadku...
Vepředu sedí šprti, ti dávají pozor, hlásí se, překotně odpovídají na otázky (většinou říkají úplné hovadiny) a já je mám očividně rád. Vzadu jsou sígři. Tváří se, že mají pohromadě nanejvýš tak dvě až tři, ale rychle se ukáže, že mají pohromadě všech pět. Hlásí se, že chtějí hrát zloděje, když se dává dohromady scénka s policajtem a zlodějem, nebo neopatrného kuřáka, když se probírají požárníci. A já je mám taky rád. A v prostředku sedí taková ta nevýrazná dužina, ke které jsem zatím nenašel vztah. Ale to je normální, nebo ne?
Četli jsme si takovou pohádku. Jeden tam byl fakt chudák, bydlel v chatrči, v chýši, v domku ze slámy a roští. Vážně lůzr. Museli jsme si vysvětlit, co je to chýše, nuzná chatrč. Děti to pochopily dost dobře, všechny takhle bydlí.

Zlí Britové
Taky jsme si dneska vysvětlili, co je to Den indické nezávislosti. Totiž patnáctého srpna v roce 1947 jsme se my Indi konečně vysmekli z anglického jařma (taky bych mohl napsat jha, ale to bych bral nadarmo jméno kasty pana domácího - ano, on je Shri Hari Krishan Jha) a nabyli jsme nezávislosti. A jak nám to těch skoro šedesát pět let svědčí! Byla to tenkrát sláva, Mahátmá a jeho soublázni mohli konečně hrábnout po nějakém tom žvanci, však už byli z toho protestování hladoví jak herci a myslím, že tam byla i nějaká odúmrť v těch jejich řadách. A mohli vyvěsit vlajku nad Červenou pevnost a byla děkovačka.
Tak tohle všechno jsme si objasnili v jazyce těch zatracených Britů. Ještěže nám ten jazyk nechali, než táhli. A naštěstí i řádku dalších dobrých věcí.
Ale on se tu na ně ve skutečnosti nikdo nezlobí, oni to slaví jako jiné svátky a jsou v pohodě. A děti v naprosté většině nedávají pozor nebo nerozumí nebo je jim to jedno. Normálka.

Are You Losing ... ?

Řidiči a chodci
(fázový posun pozorovaný v každodenní praxi)
vypracoval: Prof. Amit Kwantichandra, DrSc.
Práce se zabývá jevem fázového posunu, který byl teoreticky pojednáván v četných odborných i odborně popularizačních textech. Tentokrát se však zaměřuji na zcela reálnou instanci tohoto jevu, kterou lze pozorovat v ulicích indických měst. Snahou mých kolegů z celého světa (a nepopírám, že i mou snahou) je dostat tento úkaz pod kontrolu a dospět k technologickému, případně jinému postupu, který by umožnil jev vyvolat a řídit. Přestože jsem v tom dosud neuspěl, podařilo se mi něco, co je pro konečný výsledek nezbytnou podmínkou: dokázal jsem, že fázový posun existuje a je možné jej prozatím alespoň pozorovat. Tolik úvodem.
1. Dvojice prostorů
Dvojicí navzájem fázově posunutých prostorů, kterou se mi podařilo odhalit a pozorovat, je svět řidičů a svět chodců. Stručně zopakuji, že čas není spojitou veličinou a všechny jevy, jež se zdají zcela plynulé, se ve skutečnosit dějí v trhaných skocích. Skokový průběh zdánlivě plynulých jevů nelze přístrojově měřit nebo jinak dokumentovat, protože veškeré případně použité přístroje jsou součástí pozorovaného kvantového modelu a jako takové nedokážou provádět vnější monitorování systému. Na otázku, co má udělat člověk, ať už laik či vědec, který o samotné existenci kvantového modelu pochybuje, je jednoduchá odpověď: přestat pochybovat a uvěřit. Na námitku, že věřit je nevědecké, existuje ještě jednodušší odpověď: věda je stejně jenom jiná víra. Údajným autorem tohoto vysvětlení, jež je známé jako „backroom enlightenment“ je český (Evropa) myslitel Gejza Klapka, který je měl vyslovit v zadní místnosti vědeckého pracoviště PB Drop Zone v České (Evropa) republice.
Důležitou otázkou zůstává, jaký je stav vesmíru v době mezi trhanými skoky, co se tam v tu chvíli děje? I na tuhle otázku je odpověď překvapivě jednoduchá: nic. A to nikoli nic ve smyslu, že všechno stojí, ale nic ve smyslu, že nic není. A to je spousta času pro to, aby se dělo něco jiného s něčím jiným, co tam toho času je. A právě takovou paralelní koexistenci dvou prostorů a časů nazýváme fázovým posunem. Tyto vesmíry spolu nemohou interagovat, ledaže...
2. Rozostřený fázový posun
Je-li prostor vychýlen ze svého kvantového rytmu a vrcholy jeho kvantové sítě jsou silou, která je toho schopná, strhávány na absolutní časové ose o zlomek časového kvanta stranou (stručně: prostor je fázově vychylován), jsou jednotlivé body na časové přímce roztahovány do tvaru drobných úseček - fázový posun je rozostřený, věci na chvíli strnou, než sebou znovu cuknou. Tento prostor je pak pozorovatelný ze dvou pohledů: je patrný ve světě, z něhož je fázoposuvnou silou vytahován (začátek úseček), sám sebe však pozoruje v koncových bodech úseček, kde je posun dokonán. Fázově vychýlený vesmír je tak viditelný z původního mateřského prostoru, sám však vidí pouze sebe.
3. Řidiči nevidí chodce
Do fázově vychylovaného prostoru vstupují indičtí řidiči motorových vozidel. Jsa chodcem, mohu bez problémů (i když často s údivem) pozorovat jejich počínání, oni si mě však nevšimnou. Odhalit skutečnost, že se jedná o důsledek rozostřeného fázového posunu, mě stálo hodně vědeckého úsilí, při němž jsem angažoval takovou dávku abstraktního myšlení, že to mělo občasné laxativní, dysenterické, až diarrhoetické účinky. Vyžadovalo to i silné potlačení osobních emocí, původně jsem totiž dospěl k závěru, že řidiči jsou bezohledná hovada, což jsou však zjištění z oblasti sociologie a psychologie, které nejsou mými obory. Tam mě Nobelova cena nečeká, zatímco v kvantové fyzice ji teď mám jistou a musím jenom doufat, že si zase nenajdou ještě jednoho, se kterým se budu muset dělit. Dělají to teď pořád...
4. Jaká síla fázově vychyluje indické řidiče?
Zatím nevím. (Ale tu cenu bych stejně chtěl.) Mohu opět pouze shrnout svá pozorování. Pracuji s domněnkou, že se jedná o mentální vlohu typickou pro indické obyvatele. Usednou-li na zvíře nebo zvířetem tažený povoz, nevychýlí se. Jakmile však použijí dopravní prostředek, který jim dali Angličané (nebo později jiní příslušníci západní civilizace, mezi které můžeme počítat i Rusy, co sem odkládají automobily Moskvič, jejichž princip ale stejně vymyslel Němec), posunou se a není s nimi žádná řeč, a to ale w ogółe (můj strýček Lakshmi Mittal má železárnu v Ostravě a tenhle výraz pořád používá).
Tak na tohle jsem přišel a ještě na tom budu pracovat. Tolik závěrem.
Prof. Amit Kwantichandra, DrSc.

Hoří!
Dvě věci se tu fakt nesmí a obě jsou o čůrání: nesmí se čůrat do ohně a nesmí se čůrat na krávu. Ne na trávu, na krávu. A polovinu z těch dvou věcí jsem ani nikdy nezkusil. Takže si ji (tu polovinu) budu muset nechat na doma nebo do nějaké jiné Neindie.
I ten oheň je tu posvátný. A to jsme zrovna tuhle probírali, jak fungují požárníci, a dělali jsme si k tomu divadýlko. A já jsem jim to ani neřekl: kdyby hořela třeba Červená pevnost a všechno ostatní selhalo, stejně to nehaste čůráním, nechte to radši shořet nebo se na to vyserte nebo něco, do ohně se ne-co? Do ohně se nečůrá! Tak snad jim to někdy někdo řekne, já už se k tomu vracet nebudu, já jsem si to užil dost...
To bylo tak. Ukazovali jsme si práci požárního sboru. Neopatrný kuřák, kterého hrál s gustem a dobře jeden ze sígrů ze zadní řady, odhodil cígo a zapálil dům. Během chvilky jeden plamen. Panika - to umějí fakt dobře. Náhodná kolemjdoucí chodkyně běžela na požární stanici a vykřičela na kapitána hasičů, že hoří. Ten mamrd chtěl jít sám hasit, nevím, za co mu to kapitánství dali. Nechal si vysvětlit, že tam má poslat partu s autem. Parta vyrazila a dopravní policie jim zjednávala volnou cestu (zapojili jsme do toho širší municipální infrastrukturu). Houkali jako smyslů zbavení, ale ono je to jedno, tady stejně jedna třída ruší druhou, tady nejsou dveře a kolikrát ani zdi. Dorazili a začali hasit. Naštěstí do toho nečůrali, to bych šel asi k říďovi na kobereček. V plamenech byli další účinkující, kteří v panice něco křičeli, nevím, co to bylo, křičeli hindsky, třeba se modlili nebo to byly nějaké sprosťárny (hráli je většinou sígři). Když jsem jim vysvětlil, že při záchraně hořících obyvatel dojde někdy i na trochu nebezpečné metody, které jsem malinko popsal, začal se mi jeden z těch sígrů vrhat z opravdového okna. To mě úplně regulérně vyděsilo. Ono to ani není okno, je to taková díra, vymlátili ze zdi množství cihel, aby tam šlo nějaké světlo. Asi to od něj byla jenom prča, poněvadž se smál jak děcko (což vlastně je), že jsem se tak vystrašil. A děti se ptaly, co je to "magore". Pak už jsme to rychle uhasili a řekli jsme si, že při opravdovém požáru se volá 1-0-0 (ale jak, bez mobilu, to se má jako volat z okna? to je fuk) a jeden pověřený žák praštil třikrát kamenem do kusu plechu, co tam visí na provázku. To jako že zvoní. Konec.

D.E.B. no use for me
Povídal jsem si s panem ředitelem o tom, jak to má těžké. Řekl bych, že dost. Napřed v těch slumech obchází ty rodiče, aby k němu posílali ty děti. A hodně těch rodičů mu to slíbí. Pak obchází sponsory, aby mu dali prachy. A hodně těch sponsorů mu to slíbí. A pak musí urgovat u všech těchhle slibovačů, aby to taky dodrželi.
A předvedl mi, jak to má spočítané, aby vyšel s penězi. No - vůbec. Když už asi potřetí vykládal, jak něco vypadá jako velký výdaj, ale je to vlastně investice, která se sakra vyplatí, zeptal jsem se ho, jestli to má spočítané alespoň zpětně. Řekl, že ne, ale že to tuší, že se to vyplatí, a tušení ho nikdy nezklamalo. No, jak by ho asi mohlo zklamat, když to nepočítá? Tak jsem mu udělal profesorskou přednášku o podvojném účetnictví, on si to vyslechl a nahlas usoudil, že dělat něco dokonce dvakrát (double entry book-keeping), to není pro něj, lepší je jednou nebo vůbec. "Sponsoři vědí, že nekradu, takže když přijdu s tím, že chybí peníze, tak opravdu chybí. Tomu ty nerozumíš." To teda ne.

Nedokončování
Dnes je sobota, což je běžně normální školní den, ale tentokrát se výjimečně neučí, protože večer bude výroční besídka s projevy sponsorů a tancem dětí. To mě v mém zaběhnutém rytmu zaskočilo až natolik, že jsem se dopoledne začal trochu nudit a abych se pobavil, rozhodl jsem se, že nechám nedokončenou každou druhou...
Ono to vypadá jako klukovina, která nemůže nikoho přivést k veselí, ale mně někdy stačí málo. Sotva jsem se tím začal zabývat, rozesmálo mě to tak, že jsem se málem... Teď to ovšem vypadá divně, že jo? Vypadá to, jako že jsem se...
Takže k věci. Dnešní výuka odpadla a já jsem mohl... To běžně nedělám. Připadal bych si jako...
Kdyby tohle viděl můj dědeček, radost by z toho neměl, ale možná by ho to zas tak nepřekvapilo. On si vždycky myslel, že jsem trochu...
No - tohleto je fakt úlet. Myslím, že to...
Love
written by  ac on March 2, 2013 from Jaipur, India

Mladý Gauss v útlumu
Nikhil Mittal, tento jindy radiantní exponát nešikovně ukrytý v nejzastrčenějším stánku indického veletrhu s mozky, se nám momentálně nachází v dolní intelektuální úvrati. Ale co? Jako bych to sám dobře neznal...
Denně po mně žádá náročné matematické úlohy z oboru aritmetiky, kombinatoriky, logiky, fyziky a dalších disciplin. Já mu je dávám, mám jich zásobu. Uvedl se dobře. Sečetl čísla od jedné do tisíce v čase kratším než deset minut, neboli - přišel na to, jak se sčítají aritmetické řady. Potom správně odměřil patnáct minut, maje k dispozici toliko dvoje přesýpací hodiny, jedny jedenáctiminutové a druhé sedmiminutové.
Ale pak přišla nějaká krizovka a kluk mi začal drobátko blbnout. Chtěl dvě úlohy, že je vyřeší do druhého dne. Dostal dvě. Jedna byla: "Rearrange the order of all seven letters in NEW DOOR to get one word." A ta druhá byla ještě lehčí: "Kolik písmen má správná odpověď na tuto otázku?" A on mi druhý den přišel říct, že pokud REWOOND není slovo, nemá první úloha řešení, a u té druhé úlohy spočítal písmena v otázce. Nedal jsem najevo zklamání, řekl jsem mu, že pláču, protože jsem si vzpomněl, jak mi kdysi umřel kanárek. Ale když jsem mu pak řekl správné odpovědi a on začal držkovat, že to ne, že to neplatí, že jsou to chytáky a že chce nové úlohy, už mi bylo zase do smíchu a vzpomněl jsem si na další výrok Sheldona Coopera: "Nemyslíte, že kdybych se mýlil, tak bych to věděl?"
Tak teď chlapec za domácí úkol přelévá vodu pomocí jednoho pětilitrového a jednoho třílitrového kyblíku, dokud nenaměří čtyři litry. Snad to do zítřka zvládne a já se nebudu muset vymlouvat, že jsem si vzpomněl, jak ve filmu Poslední výstřel umřel Vinnetou. To bych nevysvětlil, tady nikdo neví, kdo jsou Indiáni.
written by  ac on March 6, 2013 from Jaipur, India

Spolehlivé orientační body
Vyšel jsem si dneska po škole na takovou delší procházku, že jsem si až řekl, že si musím pamatovat různé ty křižovatky a odbočky, abych se vůbec našel, až půjdu zpátky. Na jedné takové jsem si povídal: "Tady hezky kolem krávy a novinového stánku doprava, žádný strach..." A hned nato jsem si dodal: "Kráva tu asi těžko bude, až půjdu zpátky, ale uvidíme." A pak jsem šel zpátky, kráva tam byla a nebyl tam ten stánek.
A orientovat se tady podle stožáru, který se vyznačuje tím, že tam stojí úplně zbytečně, protože nenese žádné dráty, to je blbost, protože přesně tímhle se tu vyznačují všechny stožáry.

Kříže
Ty hákové kříže tu mají všude. A já: "Tohle by v Evropě nešlo, tam je to jako symbol zakázaná věc." A oni se šklebí a píchají prstem do nebe a říkají: "Ale! Ale! Hitler nám to ukradl a po tom, co to ukradl, to otočil, takže se to hned pozná, on udělal levotočivý kříž, zatímco ten náš má ty háčky zatočené doprava!" A na to já jim teda musím říct: "Jděte mi s tím pryč. Ten Hitlerův je ohnutý doprava, že to už ani víc doprava být nemůže, akorát je postavený na špičku, takže ta ramena jsou šikmo, ale to je u takového centrálně souměrného tvaru jedno, jak ho otočíte. Je to prostě on. A já vám to nevyčítám, fakt za to nemůžete, ale nevykrucujte se z toho nějakou levotočivostí."
My s tím taky hodně naděláme. Mluvíme o světové válce, která se pod tím hákovým křížem vedla, a přitom v Indii žádná taková válka nebyla, tak kde je ta světovost? Naopak, Indové chtěli vyhnat Angličany, ale nešlo to, protože Angličani se tomu kvůli své světové válce nemohli věnovat. Až když tu válku skončili, udělali si na vyhnání trochu času a nechali se vyhnat.

Rodinné poměry
Tady je taková podivná konstelace. Myslím v domácnosti, kde žiju.
Je tady pan domácí, kterému všichni říkají Babu. To je jako "pan otec", hlava rodiny. Pozor - nepoplést s Bapu - tak říkali Gandhimu a to je tatíček celé země, což je takový drobný rozdíl mezi "bu" a "pu". Potom je tu hospodyně, neuvěřitelně pracovitá a chytrá osoba, co zastane asi tisíc věcí a má tady na King´s road firmu, kde šije šaty, umí anglicky - moc toho v angličtině nenamluví, ale rozumí, až hanba - umí těsnopis (ten je jí teda zrovna hodně k ničemu) a vypadá to, že je nějakou jako schovankou pana Babu. A zase je tady paralela: Indira Gandhi taky nebyla Gandhiho dcera, nebyla to ani jeho adoptivní dcera, byla to překvapivě a zcela politicky účelově jeho adoptivní snacha.
Ale zpátky k mým hostitelům: kdo je vlastně otcem těch dvou dětí, co tady pobíhají? No - a to je bomba: on tu bydlí. Vždycky odněkud vyleze, děti mu říkají "papa", což je úplně normální označení pro tatínka, a Babu ho nemá rád. Nechoval se k němu nijak uctivě už vloni, ale letos vyloženě chodí a říká: "Já ho tu nechci, já ho vypakuju, ať už se na něj nemusím koukat." A neříká to hindsky, to bych mu nerozuměl, říká to anglicky, takže to říká vyloženě mně. A jako by čekal na nějakou moji reakci. Tak vždycky říkám: "Hele, já to tady nechápu, já jenom vidím, že ten úplně malej si s ním hraje a je šťastnej."
A on papa není nijak zvlášť složitý, spíš naopak, a je ke mně strašně uctivý a dorozumívá se se mnou posunky, protože jinak nedovede, jenže když přijde na posunky, tak já nedovedu vůbec nic. Zatvářím se vždycky strašně vážně a začnu si před břichem různě překládat prsty, jako to dělají ti neuvěřitelní lidé v černém oblečení v rohu televizní obrazovky. A rozumět mi je asi tak jako jim.
Ten starší kluk se za otce vyloženě stydí a tak různě s despektem ho napomíná, tohle nedělej, tohle přece nemůžeš, nech toho a tohohle taky nech. S panem domácím, ani s nikým jiným o tom z vlastní iniciativy nemluvím, nemám, co bych řekl, akorát když říká, že to přece musí být hrozné i pro něj (jako pro toho papa), že to je hrozná situace, když je v rodině někdo, kým všichni opovrhují, tak já jenom kývám, že to znám. Ovšem už nijak nerozvádím, z které strany to znám...
written by  ac on March 6, 2013 from Jaipur, India

Maharana Pratap Auditorium
Tuhle zimu jsem tak nějak pravidelným hostem v kulturním středisku Maharana Pratap Auditorium. A jelikož tady je i v zimě teplo a speciálně v MPA se dokáže udělat dost horko, jsem tam docela pečenej vařenej. Začalo to večerem, kdy se udělovaly ceny pro příkladné podnikatele. Pořádala to rozhlasová stanice Jaipur MyFM 94.3 a pan principál se rozhodl, že vybraní žáci jeho školy tam musí být. Mně řekl, ať se dostavím ke škole, že se na to místo přesuneme všichni společně, je to hned tam, kousek od školy. Pečlivě se ujišťoval, že fakt pojedu s nimi, i když to bylo v neděli, kdy mi jinak dává pokoj. Před školou nás nabral takový polorozpadlý dobytčí vagon, který s námi objel celé město. Bylo to tam, kousek od školy, na opačném konci obce, která je velká jako Střední Čechy.
Na místě nás očekával obří sál s pódiem, oponami a osvětlovacími rampami. Přicházeli řečníci a všichni měli tolik co říct. Pak vždycky dali někomu za něco nějakou cenu a udělili mu slovo. A on se rozhovořil, jak těžce se mu začínalo, jak měl každý den nejvýš tři čapáty a něco té vody, ale nikdy se nevzdal a pořád pracoval, jak chtěla maminka, ach ano, maminka, ta kdyby tu teď byla, ta by koukala, že jenom k snídani mu dneska přinesou čtyři čapáty a do toho všeho má tuhle cenu. A po něm další oceněný a pak další. Nejlepší mladý podnikatel, nejlepší starý podnikatel, nejstarší mladý podnikatel, nejbohatší chudák, nejsympatičtější podnikatel, nejelegantnější podnikatel, nejpodnikavější podnikatel, nejvíc zaneprázdněný podnikatel (ten nepřišel), podnikatelka. Cena za cenou. A do toho taneční výstupy, mluvené předěly, pětačtyřicetiminutové komické vložky.
Čtyřicítka dětí z mojí školy seděla vzadu a dívala se. To, co se dělo na pódiu, je zajímalo jenom chvíli, pak si našly zábavu spočívající v přelézání z jedné řady do druhé tak, aby to student sedící v cílové řadě nečekal a nedokázal tomu zabránit. Ty děti jsou totiž tak úzké, že než se nadějete, sedí vedle vás na sedadle a přestože vás trochu omezí, v pohodě se tam vejdou. Napřed jsem je okřikoval (šeptem tedy), ať to nedělají, že tohle je vážná chvíle, protože ten tlustý pán, co právě přebírá cenu, začínal kdysi s jedinou rupií v děravé kapse a ony by se měly snažit, aby jednou byly taky tak úspěšné a tlusté jako on. Pak jsem je prosil, ať u toho aspoň neřvou. A potom jsem zjistil, že to dělají špatně. Kdyby útočily v trojicích, takže dva by vždycky toho obránce roztěkali předstíraným pokusem o průnik a třetí by na to sedadlo skočil, měly by velkou pravděpodobnost úspěchu. Ukázal jsem jim to ve spolupráci se dvěma obzvlášť vnímavými lumpy, se kterými jsem se na tomto postupu domluvil (šeptem tedy).
Principál tam nebyl. Šel si se svou manželkou sednout někam dopředu mezi významné hosty, protože se ukázalo, že se na tuhle akci dostavil především proto, že si chce různým taktickým manévrováním a sebeprosazováním zajistit na příští rok jednu tu cenu pro sebe. To ovšem neříkám, aby to vypadalo jako špatná věc, to je normální manažerská práce vedoucí ke zviditelnění celé školy. Rozhodně tam ovšem nebyl, takže úlohu rozumné osoby převzala Yrla, která to ale taky nevydržela dlouho. Nakonec nás ukáznil jeden osvětlovač tím, že nás osvítil. To je docela nepříjemná věc, když na vás namíří dvě pětadvacetikila a úplně cítíte, jak to nejen svítí, ale i pálí. Myslím, že Asijská unie by tu měla nařídit používání ekologických svítidel, z těchhle se fakt dělá horko jak v pekle.
Na závěr tohoto večera se děti seřadily ve foyer, principál se postavil v čelo šiku a najednou, kde se vzal, tu se vzal, rajasthanský ministr školství! Děcka, principál a pan ministr na společné fotografií ve slavnostních prostorách Maharana Pratap Auditorium. To by teda Maharana Pratap koukal! Proto pan principál tak potřeboval, abych tam byl, chtěl, abych udělal tu fotku. Druhý den se bohužel ukázalo, že osvětlení toho místa a blesk foťáku propůjčily principálovi poněkud oligofrenický výraz (efekt červených očí je dobře známý, efekt debilního ksichtu už tolik ne a přesto se někdy dostaví). Trošku jsem potom tu fotku opravil, takže teď si ji může dát na stěnu nad svým stolem.
Do Maharana Pratap Auditorium jsem se pak podíval znovu, když měla výroční besídku školka, do které chodí principálův čtyřletý synek. Předškolní děti tam předváděly docela náročné scénické výstupy a celé to bylo velmi výpravné. Zase byly projevy, ředitelka školky mluvila, maminka jednoho dítěte mluvila, maminka druhého dítěte mluvila, hosté mluvili. A všichni mluvili naprosto zparchantělou řečí. Oni v půlce věty přepínají mezi hindštinou a angličtinou! Já fakt nevím, tak oni bojují za nezávislost, potom pravidelně slaví, jak se zbavili Britů, a pak když mají někde promluvit, spustí anglicky. Jejich národní obrození musí zřejmě teprve začít. Byl tam jeden rozhlasový komentátor, představovali mi ho, že prý je velmi známý, tak jsem se ho ptal, jestli taky mluví napůl anglicky, když je ve vysílání. A on, že jo. Je to tak jednodušší. No, to nevím... Říkal jsem mu o obrození a on se ptal, jaký anglický výraz se pro to používá. To byl problém hned dvakrát. Nemohl jsem to slovo najít, nakonec jsme se dohodli, že nejpříhodnější výraz je "resurgence", ale hlavně jsem ho potřeboval přesvědčit, že nehledá anglický, ale hindský výraz a jestli ho nenajde, obrodí prd.

Čapáty?
Vaří se tu divně a dobře. Hlavně hospodyně, ta vaří fakt dobře. Na velký kovový talíř naloží hromádky čehosi. Žluté cosi a vedle červené cosi. Pak nějaké kuldy, jako malé housky, třeba, co se mají rozlámat a rozmačkat, až jsou všude kolem. že se s tím peče, když mi potom káže, abych to hned zase zničil... Kousnout do toho, dokud je to vcelku, to se asi nemá, ale jistě to nevím. A dál jsou na tom velkém talíři kovové misky, dvě nebo jedna, a v nich omáčka. Ta bývá ostrá. Ale ptala se mě, jestli to má dělat pálivé, a já jsem si poručil, že jo. Někdy ovšem pálí přímo ta hromádka čehosi. A to i třeba docela dost. Takový pan domácí, ten jí ty čili papriky rovnou, tak jak jsou. A je pyšný na to, že to svede. Pak je na talíři už rovnou něco sladkého, co má přijít nakonec. Většinou je to nějaká mandlová a sezamová chalva v jedné ze svých nesčetných zdejších podob.
Ale hlavně - čapáty. Často, když něco přinesou, řeknou, jak se to jmenuje, asi hlavně cizincům, aby se poučili. Ale když přinesou tu jejich chlebovou placku, řeknou to vždycky: "čapáty". A pak chodí, mají to čerstvé, právě z plotny, a ptají se: "čapáty?". A já, že teda jo, ještě jednu, ale opravdu poslední, anebo teda ještě jednu další, ale to už fakt...

Přikývni, ukývni, odkývni, vzkývni
Už vím, proč se ta samoobsluha, co jsem ji tak chválil, jmenuje "more". Protože je to tam dražší. Dneka jsem objevil "easyday" a tam mají taky všechno, dokonce navíc i toaletní papír a ještě jsou levnější. Pan domácí mi řekl, že je to proto, že tam neúčtují daň z přidané hodnoty. Tak jsem namítal, že to nejde, že ji účtovat musí, a on změnil výpověď v tom smyslu, že ta daň už je v té ceně a to je ten trik. Prostě ať se podívám na účtenku, je to levnější. Podíval jsem se a ta daň tam byla a levnější to bylo. Takže už mám všechno, i toaletní papír, a nemusím sledovat hospodyni. Ale stejně jsem ji po očku sledoval a ona vám mi dělá divnou věc. Ona je vůbec taková... to byste ji museli vidět, ona má takové... ale já jsem chtěl vlastně popsat tu divnou věc.
My se posmíváme Bulharům, že jako snad jediní na světě, dělají jinak hlavou. Vrtí na souhlas a kývají, když nesouhlasí. Ale oni nejsou jediní. Už před časem jsem zjistil, že třeba Arabové, když tak jako normálně vrtí hlavou ze strany na stranu, je to otázka, něco jako "co chceš?". A teprve když rychle a rezolutně stranově cuknou, je to odpor. Ale to je jenom takový drobný rozdíl.
Jinak hospodyně: ona dává tu hlavu na stranu, jako by ji chtěla položit na rameno, a tím způsobem souhlasí. Ona ukyvuje na souhlas. Ona je úžasná, ona pořád jenom souhlasí s tím, co říkám. Dělá to doprava. Budu ji muset nějak přimět, aby taky pro jednou s něčím nesouhlasila, a zjistit, jestli doleva to znamená "ne", nebo jestli se odporuje nějak složitěji, třeba tak, že tu hlavu zakloní nebo vystrčí hodně nahoru. To bych si ji pak asi vzal s sebou domů a mohli bychom s tím vystupovat. To jí ovšem zatím navrhovat nebudu, mohla by mi chtít tu moji škécu úplně utrhnout.

Paznechti
Přiměl jsem dneska ty paznechty ke zpěvu. Moc nutit jsem je ani nemusel, jenom chvíli nacvičovat. Zpívali:
Row, row, row the boat,
Safely down the stream,
Merrily, merrily, merrily, merrily,
Life is but a dream.
Oni jsou neuvěřitelně fonetičtí, oni nevědí, co zpívají, ale zpívají to v zásadě dobře. Natočil jsem si je.
A ještě předtím jsme se spojenou šestou a sedmou třídou dělali zlomky. Už prostě došlo i na tu matiku. Asi polovina z nich neuvěřitelně rychle chápe. Mrskali ty zlomky s přehledem už asi hodinu po tom, co se poprvé dozvěděli, co to vlastně je. Začali jsme s porovnáváním velikosti armád a s tím, že když mají v obou armádách stejně velké čety (což dá rozum, protože Indové i Pákistánci mají vojenský systém převzatý od Britů), nemusíme nutně dávat do poměru celkový počet vojáků, stačí dát do poměru ty čety. A tak jsme se dostali k principu krácení zlomků. A když jsem jim řekl, že přinesou-li jako výsledek nějakého příkladu zlomek, který nebude vykrácený, nebudu jim to počítat jako úspěch, začali dělat trochu kraviny. Napřed dobře spočítali, že to vyjde osm dvanáctin, pak mi to jeden z nich přinesl a já jsem mu řekl, že to neberu, že je to sice dobře, ale není to vykrácené. Tak se nad tím kvapně zamyslel a prohlásil, že teda jenom osm. Výsledek je osm. A ti ostatní udělali překvapivě tu chybu podobnou. Ale i to se časem zlepšilo. Teď už tyhle děti ze slumů umí zlomky líp než řada Čechů z honosných vil.

Záda
Bolí mě záda. Jinak mi tady zatím nic není, ale záda mě bolí, to teda jo. Já nějak nejsem zvyklý pět hodin stát, to jsem vážně už dlouho nedělal, možná spíš nikdy. V nějaké nadpřirozené předtuše jsem si s sebou vzal takový ten bederní stahovací pás z neoprenu, co člověka trochu drží. Nevím, kde bych bez něj byl. Vlastně vím.

Úpal a úžeh
Tak už jsem poznal rozdíl mezi „heatstroke“ a „sunstroke“ (úpal a úžeh).
Minule jsem měl úpal, to je asi trochu horší. To je člověku fakticky direktně zle. Ale co - člověku - přímo mně je zle! Ležím jako mátoha a nic do mě není, potácím se na hranici příčetnosti a kdyby mi dali hlasovací listek o přistoupení k Evropské unii, zaváhal bych. Jo, až takhle. Teda - nehlasoval bych pro přistoupení, to zase ne, světového názoru úpal nezbavuje, ale zaváhal bych, jestli vlastně nechci spáchat sebevraždu tím, že to odsouhlasím. Ano, taková svině je úpal.
To ten úžeh je lepší, tím jsem prošel teď. Je to taková rychlovka - jak to přišlo, tak to odejde, jak říkavala jedna z četných babiček v některé z mnoha rodin, jichž jsem byl za svůj dlouhý život členem. Stačí s tím správně zacházet - pít. Australský ležák Foster’s, vodu, čaj, kafe, když je toho hodně a když to teče, stačí jenom zkontrolovat, jestli to není žíravina nebo ropná látka, a rovnou to vypít. A to bolení hlavy, asi nejprotivnější příznak toho stavu, po tom pití přejde. Taky není úplně špatně si tou vodou přímo pokropit hlavu, vypadá to sice trochu výstředně a indické děti v parku to začnou hned dělat taky, ale nakonec je to zábava a když to pomůže... Někoho prý ta hlava začne bolet až po čase, až někdy večer, takže ta protiopatření dělá se zpožděním, ale já to tak nemám.

Indie má talent
http://youtu.be/okcxt3BGCYU

Samá chyba
Já vím, že bych neměl držkovat, ale musím to říct: ty učebnice (teď myslím učebnice angličtiny) jsou samá chyba. Jsou to takové slabikáře, vždycky historka s nějakým poučením a pak otázky k té historce. A v tom textu jsou překlepy a chybí tam slova a ještě častěji jsou tam slova navíc a jsou tam obtížná slova, jako třeba "carnivore", která nejsou nikde vysvětlená, a ti místní učitelé řeknou, že nevědí, co to je, tak to přeskakují.
A pak je tam třeba cvičení, kde se ke slovům hledají slova opačného významu a je tam "black" a je tam "left" a je tam "day" a je tam "good" a je tam "long" a najednou, bez jakékoli přípravy, tam je "ripe". A taková snaživá holčička za mnou s tou učebnicí přiběhla a ptala se, jaký je opak slova "ripe". A to byl trapas, protože já jsem jí musel říct, že to prostě nevím a že to zjistím. A když jsem pak zjistil, že je to "unripe", což bych předtím ani nehádal, že je vůbec správné slovo, a řekl jsem jí to, tak se na mě podívala a v očích měla otázku: "jestli ti takováhle kravina trvala půl dne, tak koho tady chceš učit?".
Nebo ta historka o drvoštěpovi: To byl, děti, jednou jeden drvoštěp a ten měl jenom jednu sekyru, na které mu velmi záleželo... A už je jasné, že dětem, které si stále ještě pletou "get" a "take", bude potřeba vysvětlit, co je drvoštěp, jak vypadá sekyra a co se s ní dělá. A to je asi v pořádku, ale aspoň by tam neměla být jednou sekyra jako "axe" a podruhé (i potřetí) jako "acse". To je bordel. A uprostřed toho vysvětlování, které zahrnuje i kreslení na tabuli (což prostě fakt neumím), začnou všichni ti spratkové jako na povel něco křičet a mávat rukama a já teprve po čase pochopím, že chtějí, abych žongloval, protože to je pro ně zajímavější než nepovedený obrázek sekyry. A pak naštěstí přijde ředitel a začne řvát: "Co tady hlučíte, že vám napráskám tady tou svojí holí!". Teda myslím, že tohle křičí, protože křičí hindicky. A oni ztichnou a on se na mě usměje a řekne: "Pokračuj, Pako, myslím, že děti tě mají rády, jsi můj nejlepší zahraniční učitel." No jasně, že jsem, když Američanka a Nizozemec už odjeli.

Jak zpívají
Tak jak jsem psal, že jsem si je natočil, jak zpívají, tak je to tady:
http://youtu.be/AO3MTeJgaR0

Právo proti pořádku
Vyšli tu do ulic právníci. Stávka právníků. Po celé Indii. Nepoznám, co chtějí, z novin mi připadá, že oni to taky nevědí. Ale tak to bývá s většinou stávek. Určitě by se jim hodily peníze, mají námitky proti postupu při jmenování soudců a údajně žádají nějaké pozemky. To poslední mě mate, ale mě taky zmate kdeco. Připadá mi to, jako by oční optici požadovali lakrosové pálky, ale asi to jen dokazuje, že jsem právní laik.
Problém nastal, když se v ulicích dost rozjeli a třeba tady v Jaipuru zbušili nějaká benga v civilu, sotva je poznali. Asi to tak muselo skončit, když měli už při nástupu v jedné ruce indickou ústavu a v druhé co největší kámen. Někteří měli na prstech navlečené stylové knuckledustery (tomu se u nás snad říká boxer, já se do zbraní nerozumím) ve tvaru paragrafu. A tím, že tloukli ty tajné, co je přemlouvali, ať jdou domů, prý jenom realizovali svoje nikým nezadatelné právo na stávku. Takový je jejich právní názor a ten je jako většinový názor právníků závazný. Když se v divoké televizní debatě zeptal někdo z publika, jestli je vůbec správné, aby právníci zastupující stát měli právo stávkovat, odpověděl právnický odborář velmi hlasitou otázkou: „Kdo to řek'?“
A to, že pak mlátili i uniformované policisty hlava nehlava (i když podle televizních záběrů to mlátili spíš hlava), to vysvětlili tím, že ti v uniformách jim bránili v tlučení těch v civilu.
Když se ti policajti vrátili večer domů, naštvaly se jejich manželky. Taková policajtská panička běžně akorát vyklepe tomu svýmu prach z úboru a po večeři mu přeleští obušek. Ale tentokrát fňukal, že dostal na budku a že má na tváři šrám po zásahu výtiskem zákona o služebním poměru v plném znění včetně novel. A začaly je hecovat, ty svoje příslušníky: „Nikdo se za vás nevezme, nechají vás tam zabít, to vy byste teď měli stávkovat!“ Ale manželé jim na to řekli, že to nejde, policie fakt stávkovat nesmí. A tak hned druhý den vyšly do ulic policajtské manželky. Vzaly si pěkné barevné šaty, aby jim to slušelo, některé měly nové šátky, co si ještě večer narychlo koupily, a šly. Nemlaťte naše muže! Právníci jsou paraziti, co pomáhají zločincům tím, že je ještě hájí!
A na zítřek je ohlášená další stávka právníků. Tak jestli se tam proti nim postaví ty manželky, výsledek je nejistý, protože milostivé paní budou mít pochopitelnou podporu ozbrojených složek.

Cizí kozu honit: na druhý den málo umět
S mou oblíbenou šestosedmou třídou jsme probírali podmíněná souvětí. Jeden se mi tam vymlouval, že se nevěnoval domácímu úkolu, protože musel honit kozu. Tak jsem po něm chtěl, aby větu "Neudělal jsem úkol, protože jsem honil naši kozu." převedl do podmíněného souvětí, v němž alespoň v teoretické rovině prohlásí, že kdyby tu jejich kozu nemusel honit, úkol by udělal. Nakonec ze sebe vysoukal něco jako "Kdybych neudělal úkol, honil bych kozu.". Tak to jsem mu neuznal. Při bližším ohledání jeho výmluvy se navíc ukázalo, že ta koza ani nebyla jeho nebo jeho rodiny. To byla koza nějakého souseda, který si za ní mohl běhat sám, protože on žádnou domácí úlohu neměl.
Takhle to dopadá; honí se za cizíma kozama a ráno pak ve škole nedovede. To já v jeho věku... I když vlastně... Ale ne, všechno zpět, v jeho věku jsem se opravdu poctivě učil, to, na co jsem si teď na chvilku vzpomněl, bylo až pozdějc. Jo jo.

Osobní sígr
Jeden ze sígrů si mě nějak oblíbil. Začalo to tím, že si všiml, jaké mám hodinky. Oni jsou stran hodinek vůbec nějací převšímaví. Já jsem měl zrovna takové ty, co mají pod sklíčkem jakoby fotografickou clonu, takže není vidět na ciferník, dokud se nepohne páčkou, která tu clonu rozevírá. A on přišel, jestli prý nevím, kolik je hodin. Tak jsem rozevřel clonu a řekl jsem mu to. Odběhl a rozdal několik instrukcí svým spolužákům. A už přede mnou stála fronta indických jinochů, co chtěli vědět, kolik je hodin.
Později, když jsem vylezl ze záchoda, stál tam s kýblem vody, že si můžu umýt ruce. Já ale chodím na učitelský záchod, kde je umyvadlo a celý ten záchod je hezčí a větší než domov většiny těch dětí. A taky mi pořád shání křídu, já mám dost velkou spotřebu.
Po škole jsem se sebral a šel pěšky domů, je to asi dvacet minut chůze. Můj osobní sígr sedl na kolo, za sebe posadil svou hodně malou sestru, která taky chodí do té školy, a jel pořád vedle mě, že mě doprovodí až domů. Řekl jsem mu, že ne, že je to dál, než si myslí, ale dost dlouho vytrval. Teprve tadyhle u pneuservisu na rohu, vlastně na předposledním rohu (to on ale nevěděl), odpadl a rozloučil se. Do drátů v obou kolech měl vpletená cédéčka, když jsem se ohlédl, viděl jsem, jak se v tom odpoledním slunci blýskají.
Nevím, jak to půjde dál, nepřijel jsem sem zrovna poustevničit, ale po pěti hodinách strávených s tou verbeží je chvilka samoty k nezaplacení, zvlášť když mě pan domácí přivítá s tím, že teď mi dá hospodyně oběd a pak si klidně můžu pohrát s dětmi. To určitě!

Sebeobrana
Byl jsem ve městě. To jako v tom starém centru města, co jsou ty památné paláce a jiné stavby. Hezký. Nějakou tu dlouhou organizovanou prohlídku jsem zatím vypustil, ale obešel jsem si to tam, ty parky a tak. Všude jsou opice. A děti. Skupinka jich ke mně přišla. Skupinka dětí, aby bylo jasno. Tady hodně dětí škemrá o peníze, ale tyhle byly dost neodbytné a přešly postupně až do agresivní formy. Napřed chtěly pětku, pak bůra, pak by jim byla stačila i jedna rupie a nakonec za mnou letěl kámen. Když jsem se otočil, už letěl další. Ale byl to kamínek, žádná dramatická věc. Povedlo se mi ho dokonce chytit. Vzpomněl jsem si, jak jsme zrovna tuhle ve škole četli, že chudý Suddama, co bydlel v nuzné chatrči, byl skromný a mírumilovný, ale také hrdý a statečný. Tak jsem tu ruku s tím kamenem statečně zvedl a napřáhl jsem ji na ty agresivní děti. V tu chvíli se otočily a mazaly pryč. Já jsem za nimi ten kámen (kamínek) mírumilovně hodil. Jednoho ze zbabělců to zasáhlo do levé zadele a on tak legračně tence vykviknul. Jako když škrtíte veverku. Ale tím samozřejmě myslím, jako že tu veverku škrtíte v sebeobraně. No - a byly pryč.

Pooja Raj
Do mého života vtrhla další Pooja. Je jí třináct let a chodí do sedmé třídy. Její angličtina je prachmizerná, nanejvýš o dvě třídy lepší než moje hindština, takže naprostá tragédie, ale ona se ve všem opravdu hodně snaží. Její bratr Jitu chodí do šesté, ten je v angličtině lepší, ale zase hodně zlobí. V sobotu mi Pooja řekla, že mě zve k nim domů, že musím po vyučování přijít. Odpověděl jsem jí, že na to, abych přišel na návštěvu k nim domů, musím mít pozvání jejích rodičů. A ona na to, že pozvání od rodičů není problém, ale budu muset přijít až v pondělí, protože teď to pozvání ještě nemá. To mi přišlo hodně korektní.
V pondělí ráno ve škole nebyla. Když jsme asi v jedenáct hodin dělali soutěž o indickou Superstar a u tabule se střídali studenti, kterým jsem půjčil svou baterku (to jako svítilnu), aby předstírali, že je to mikrofon a zpívali „Row, row, row the boat“, objevila se Pooja a místo školní uniformy na sobě měla velice pěkné šaty. Pořád mi chtěla něco říkat, ale já jsem na ni dělal, že teď to nejde, že teď je představení. Pak už tam najednou zase nebyla.
Po vyučování jsem strávil ještě nějaký čas v diskusi s Nikhilem, jehož inteligenční kvocient se stale ještě plazí po dně jeho možností a nechce se odrazit. Jednoduché úlohy strašně komplikuje a při jejich řešení se pak zamotává.
Když jsem opouštěl školu s asi patnáctiminutovým zpožděním, objevila se trochu udýchaná Pooja v těch svých šatičkách a že musím jít s ní, slíbil jsem to přece. A já, že klidně, akorát jsem si myslel, že nic nebude, když nebyla ve škole. A co se vůbec stalo, že ráno nepřišla? Ále - ráno se jí tak točila hlava, že fakt nemohla do školy. I vyšli jsme.
Šlo se severním vstupem do slumové oblasti, u třetího kravince kolem prasečího bahniště, přes močál po povaleném stožáru vysokého napětí, psím náměstíčkem - a byli jsme tam. Pokojík dvakrát jeden a půl sáhu, většinu zabírá postel - tvrdá deska a přes ni závěs - na které spí, jí a studuje Pooja i Jitu. Vaří se na podlaze.
Čaj? Jasně - já kdykoliv čaj... A teď bude oběd. Tak to ne, namítal jsem, já ti tady nemůžu ujídat, mě čekají s obědem doma. A tu se Pooje zaleskly oči: „Já jsem to od rána vařila!“ Pochopil jsem, proč vlastně nepřišla do školy, a zaleskly se oči i mně. Tak jo, poobědvám. Uvařila to moc dobře.
Když jsem tohle všechno o chvíli později vyprávěl svému domácímu a dostal jsem se k místu, kdy mi Pooja nabídla oběd, řekl: „No, doufám, že jsi to přijal, určitě to tam půl dne připravovala, proto nejspíš nešla do školy...“ A já na to: „Jak to...?“ A on: „Tak to je snad jasný, ne?“
Nevím, jestli jsem někdy před tím na takové návštěvě byl. Vím - nebyl.

Spejbl a Hurvínek v Indii
"Pane učiteli, co je to binomická nomenklatura?"
"Kde jste to, proboha, vzali?"
"Je to v učebnici."
"Tak to je tam jistě i napsáno, co to je."
"Ale my tomu nerozumíme."
"Tak dobře - co je tam napsáno, že tomu nerozumíte?"
"Je tam, že všechna zvířata a všechny kytky mají švédské jméno. A my nevíme, proč."
"Nemají švédské jméno, ale latinské jméno, švédské jméno měl ten, co to vymyslel. A nemají jedno jméno, ale dvě, proto je binomická."
"A proč?"
"Teď nerozumím já..."
"Proč nemá zvíře jenom jedno jméno jako my?"
"Ale ty máš dvě jména a podle jednoho toho jména se pozná, s kým jsi příbuzný."
"A co je strom zvířecích druhů? Strom je přece rostlina."
"To je graf, do kterého jsou zařazena zvířata a který se větví jako strom. Pomocí malého počtu otázek ohledně toho zvířete můžete rychle zjistit, kam patří. Třeba: Má to kosti? Má to plíce? Líhne se to z vejce? A za chvilku víte, co je to za zvíře."
"A co je to za zvíře? Slon?"
"Já jsem dával jenom příklad. A byl to příklad těch otázek a ne odpovědí."
"A jaké jsou odpovědi?"
"Dobře, zahrajeme si to jako hru. Já si budu myslet zvíře a vy mi budete dávat otázky. Ale jenom takové, na které se odpovídá Ano nebo Ne."
"Tak ano nebo ne?"
"Pro všechno na světě, tohle je osmá třída! Rozumíte mi vůbec?"
"Ano. Ale nerozumíme otázce."
"Já jsem žádnou nepoložil. Otázky pokládáte vy. A já odpovídám ano nebo ne."
"Abyste zjistili, jaké zvíře si myslím. Tak - už si myslím. Ptejte se."
"A na co?"
"Na to zvíře. Uhodněte, na jaké zvíře myslím."
"Na krokodýla?"
"To není nejlepší způsob, jak dospět k výsledku, ale není to proti pravidlům. Ne, není to krokodýl."
"Tak hroch!"
"Ne, ani hroch to není. A ptejte se, prosím, trochu chytřeji, je vám čtrnáct let."
"A na co se máme ptát?"
"Na něco, co se týká toho zvířete. Jakoukoliv otázku."
"Tak dobře: Tak proč má slon tak dlouhej chobot?"
"No to snad ne! Tomu se mám smát? Končíme. Tuhle hru zjevně neumíte hrát."
"My chceme hru, pane učiteli. Tak když to nevíte, tak jinou otázku: Proč dělá pštros tak velký vejce? Pane učiteli, smějete se nebo pláčete? Kam jdete, pane učiteli? Nechal jste tady jednu botu!"

Cukrátka
Na jídelním stole pana domácího leží krabička, která má na víčku tu jejich hákovou šlamastyku. Je to docela pěkná krabička. Jsou v ní cukrátka, všichni tam hrabou a zobou. Nejlepší jsou takové bílé kuličky, co nejsou ani sladké, spíš hořké jako lékořice. Je v tom ve všem anýzu, až hanba. Možná proto je to tak návykové.

Kde domov
Zazpíval jsem jim českou hymnu. Řekl jsem, že musí vstát a tvářit se vážně, a jedna holka se mě zeptala, jestli má třikrát za sebou zavelet "do postoje! pozor!", což na základě pověření od ředitele dělá každé ráno před zpíváním indické hymny. Tak to jsem nepožadoval. Pak po mně chtěli překlad textu. Já tedy jsem občasný překladatel textů, ale tohle jsem moc uspokojivě nezvládl. Páťáci, kteří pořád ještě neví, co je to v gramatice minulý čas, si ani nezaslouží, abych na ně naložil lučinu a skalinu, nepřihlížeje k tomu, že bych to stejně přeložil jako louka a skála a ta kajetánština by byla ta tam. Tak jsem na chvilku zauvažoval, že jim jako překlad podstrčím nějaký text od Beatles, třeba Why Don't We Do It In the Road, ale pak jsem tohle řešení nahlédl jako přespříliš cynické a řekl jsem, že my to nepřekládáme. Divili se, ale co? Oni zase nečůrají na krávu...

Hlášení o průběhu školního výletu
Hlášení podává: Pako Sir
Účastníci výpravy:
Pako Sir (zdánlivý vedoucí expedice)
Omprakash Sir (principál)
Pratima Madam (principálova deedee - starší sestra)
18 studentů šesté třídy základní školy Sahyog School
18 studentů sedmé třídy základní školy Sahyog School
8 studentů osmé třídy základní školy Sahyog School
Opožděně podávám toto hlášení o průběhu školního výletu do pamětihodné zahrady Jantar Mantar v centru města Jaipur.
Studenti byli při zahájení výpravy v 8:15 před budovou školy rozděleni do osmi družstev o početnosti pěti až sedmi členů. Kapitány družstev byli studenti osmé třídy, kteří nesli vlajky různých barev, ostatní pak byli označeni páskou příslušné barvy uvázanou na levé ruce. Většina studentů byla schopna podat mi levou ruku k uvázání stužky na první pokus, dvěma studentkám se to povedlo až napotřetí.
Vlajky a stužky jsem nechal vyrobit paní Sheku, majitelku butiku na King´s Road ve čtvrti Nirman Nagar, kterou v jiných svých textech označuji jako hospodyni. Štangle sehnal můj pan domácí. Vlajky byly kapitánům rozdány v čase T, v T plus čtrnáct vteřin byla žerď červené vlajky zlomená. Jsa vybaven polní dílnou, lékárnou a laboratoří, dokázal jsem tuto závadu opravit, velmi brzy jsem však začal postrádat polní urychlovač, s jehož pomocí bych se co nejsvižněji dostal do T plus dva dny, tedy do okamžiku, kdy bude ukončen nejen sám výlet, ale i nezbytná následná rekonvalescence.
Odpovědnost za udržování kompaktnosti i neklesající mohutnosti strukturované jednotky byla distribuována mezi jednotlivé kapitány metodou per partes, pro získání úplné jistoty jsem útvar ještě trvale obíhal metodou německého ovčáka. Ušla-li děcka toho dne v úhrnu zhruba dva kilometry, já jsem jich uběhl tak dvanáct.
Při cestě autobusem do města vyzval principál všechny děti, ať ve voze mlčí. Smysl příkazu mi do této chvíle uniká, já bych je právě přesně v tomto místě a čase nechal, ať si povídají. Děti měly podle pokynu celou cestu položený jeden prst na rtech a když se jich principál na něco zeptal (jako že se jich v jednom kuse jednotlivě na něco ptal), mluvily přes ten prst. V ostatních se očividně hromadila nevyřčená slova.
Při nákupu vstupenek došlo k politováníhodnému incidentu, za který se dodatečně omlouvám. Pokladní, který nemá čtyřicet rupií nazpátek a jako vysvětlení uvádí, že se tomu nemůžu divit, protože problém s drobnými on má přece každé ráno, není idiotem, za kterého jsem jej nesprávně a ukvapeně označil, ale standardním indickým pokladním, který svým intelektem přispívá k tomu, aby Indie byla tím, čím je.
Před vstupem do zahrady se k nám připojila principálova starší sestra Pratima. Uvnitř sehnala indického průvodce, který dětem v jejich hindštině vysvětlil, jaký je princip a účel různých staveb a zařízení, která se v zahradě nacházejí. Překvapilo mě, že studenti ho poslouchali, i když jsem později několika otázkami zjistil, že pokud pochopili byť jen jedinou věc z toho, co říkal, sami doteď nevědí, která věc to byla. Při výkladu samotném však překvapivě působili dojmem školní exkurze. Tuto náhlou improvizaci paní Pratimy jsem tedy ocenil.
Vlajky a barevné stužky přitahovaly pozornost turistů, kteří si průvod fotili. Jeden z nich se ke mně přitočil a řekl mi, že to není špatný systém, který v Indii používají při školních výpravách. Odpověděl jsem mu, že souhlasím a že bych to sám nevymyslel. Někteří cizinci přispěchali po tom, co pohledem na barevné vlajky z dálky nabyli dojmu, že v Indii už taky mají Gay Parade. Představa mojí osoby jako předáka takového průvodu je velmi paradoxní, představa pana principála jako předákova pobočníka už zase tolik nepřekvapuje.
Paní Pratima se mnou zavedla konverzaci na téma horoskopů a čtení z ruky. Jestli takovým věcem nevěřím, mám prý smůlu, protože všechna ta složitá zařízení jsou prý založená právě na této vědě. Musím se na tomto místě pochválit. Zdržel jsem se jakýchkoli přednášek o tom, že astronomie a astrologie k sobě mají asi tak daleko jako veterinář a vegetarián, a omezil jsem své reakce na trvalé a táhlé přikyvování ve stylu "otec byl toho večera neklidný".
Celkově si dovolím uzavřít, že výlet, jakkoli byl vyčerpávající, se vydařil. Mírné napětí, které zákonitě panovalo v jeho průběhu, bylo kompenzováno uvolněním po tom, co bylo možné konstatovat nulové ztráty na životech a zdraví účastníků a na majetku třetích osob. A tu vlajku, co druhé osoby polámaly, si první osoba zase spravila, tak co? Takže kdyby byl nějaký nápad se zase někam vypravit... Ale teď někdy hned, to zase ne.

Kůň je někdy tlačné zvíře
Zastavení provozu
(Jaipur, Shyam Nagar)
Včera odpoledne došlo k zastavení provozu na hlavní ulici čtvrti Shyam Nagar v severovýchodní části našeho města. Jeho hlavními aktéry byli cizinec bílé pleti, známý v okolí místa jako Chodec, a osmiletá klisna Maneha, kterou zde místní obyvatelé také často vídají. Podle výpovědi svědků, stála Maneha uprostřed ulice a sledovala projíždějící vozidla, čímž sice mírně omezovala, ale neblokovala dopravu. Dělá to tak údajně běžně. Cizinec, který tudy touto roční dobou v odpoledních hodinách pravidelně prochází pěšky, čímž si vysloužil svou přezdívku, byl přítomností koně uprostřed ulice znepokojen a pokusil se zjednat nápravu tím, že zvíře odvede stranou. Ve chvíli, kdy jeho plán začal být zjevný, shromáždily se kolem cesty zástupy diváků, aby sledovaly jeho úsilí. Přihlížející byli podle vlastních slov přesvědčeni, že úsilí bude marné. Nemýlili se. Běloch zřejmě přecenil své schopnosti, když se pravděpodobně domníval, že Maneha stojí v ulici nedopatřením a odvedení mimo provoz vyloženě ocení. Neocenila to a pokusům o odvedení odolávala tím, že se vytrvale stavěla čelem proti cizinci a tlačila ho od sebe, vždy však jen takovou silou, aby vyrovnala jeho sílu. Po několika minutách běloch, překvapený promyšleným odporem zvířete, ve své činnosti ustal a pokračoval v chůzi po své obvyklé trase. Po celou dobu jeho snažení však byla blokována doprava, neboť řidiči zanechali jízdy a pozorovali celou akci, která jim podle jejich vyjádření připadala jako komický taneční výstup. Ocenili, s jakou bravurou a intelektuální převahou zvládl kůň drezuru bílého cizince a všichni se vyjádřili, že něco podobného ještě neviděli. Rovněž se podivovali, že ač usazeni za volanty a řídítky motorových vozidel, dokázali tento výstup pozorovat, což je podle teorie profesora Kwantichandry z Indické vědecké akademie o rozostřeném fázovém posunu indických řidičů zcela výjimečné. Provoz byl obnoven, hned jak toho Chodec nechal.
(-jpn-)

Kdo zlobils', vzpaž
Tělesné tresty neukládají, to přímo ne, ale mají takovou zajímavou metodu: kdo zlobil, povstane, zvedne obě ruce a drží je nad hlavou. To je asi po čase docela námaha. A teď oni tam chodí s tím dlouhým klackem a různě do nich šťouchají: dej to vejš, eště vejš - a ty, co to je, pokládáš si ruce na hlavu, jdi tuhle do kouta a tady budeš mít vzpaženo o dalších sedm minut dýl.

My Bonnie
Zpívali "My Bonnie Is Over the Ocean". Zase jsem je natočil. Dávám to všechno na
http://www.YouTube.com/Indianeer
a zrovna tohle je na
http://youtu.be/rNJ-z35jP4c

Holi - festival barev
Přepadnou vás ("Happy Holi!!!"), oslepí vás prachem různých barev a zmalují vás. Pak zase jdou.

Megh Niwas Garden
Je tolik Indií, kolik si jich člověk najde.

Paní doktorce je sobota chucpe
Do školy začala docházet taková důchodová Indka, prý doktorka něčeho. "Ona měla teď pauzu, byla tu už dřív, teď se vrací," vyprávěl mi ředitel, "je to opravdová doktorka, naše pýcha, druhou takovou personu tu nemáme." Ale máte, pane řediteli, máte, teď už tu máte úplně předoktorováno. Tohleto jsem ovšem nahlas neřekl. Doktorka si se mnou dala čaj a řekla, že ona chce jenom tu šestosedmou třídu na angličtinu a jinak nic. Sbohem, podmíněná souvětí, ještě jsem na vás chtěl trochu zapracovat. Jo - a v sobotu neučí. Tady se chodí do školy i v sobotu. "Já jsem taková světoběžnice," říkala při tom čaji, "a na všech svých cestách jsem dospěla k tomu, že náboženství jsou pěkná věc, ale Bůh je pro všechny jenom jeden. Jak to vidíte vy?" "Já jsem, líběj vodpustit, paní doktor, zašel ještě o kousek dál."
Povím vám, že mluvit o tom, že církve a náboženství mají řadu chyb, se dá snadno s kdekým, ale přejít od toho rovnou k tvrzení, že pámbu nejni, to je vo držku. Čaj jsme dopili v napjaté, leč přátelské atmosféře. Myslím, že si nebudeme rozumět.

easyday
Easyday je úplně superní sámoška, mají tam spoustu věcí a dokonce i nějaké předměty. Našel jsem tam protiskluzovou podložku (to je taková gumová síťka, jež má na každém průsečíku osnovy s útekem čudlík), kterou jsem na takovém Novém Zélandu sháněl úplně marně. Tady ji ovšem nepotřebuju, tady mi nic nikam neklouže, a na Nový Zéland se znovu nechystám, leda bych tam začal z Indie dovážet protiskluzové podložky. Je to prostě dobrý obchod, ten easyday. U dveří tam stojí takový strážník a některým příchozím otvírá dveře, třeba mně a stařenkám. Na odchodu pak po každém žádá účet a zákazníka tak trochu projede, jestli si neodnáší něco, co neplatil. Mě a stařenky neprojíždí a ještě nám znovu otevře dveře. Ale musím říct, že takové strážníky nemá jenom easyday, jsou v každé samoobsluze. A u nás jsou v Makru.

Pavel´s Report 2013
After one year, I returned to Sahyog School to try to help some more, to see what has changed, and, of course, to meet the kids once again. Some changes have taken place, some things, which are too difficult to change, stay.
Most of the kids now sit on benches (all of them, actually, except for one pre-school class). Some children improved their English language skills, though it lies rather in their ability to listen and understand than the ability to speak and express themselves. The kids, when you look at them, are cleaner than the year ago. Many of them are more self-confident and self-assured than they used to be. I visited some of the families in their homes. Their living standard is far below what people in my country can even imagine. Were it not for this school, they would be probably left without a chance to get a decent job and to rise up from this bottom of existence. So, my words of appreciation to the school for giving them this chance. Only locally focused organisation can do, I do not believe that occasional aid the government provides to the slum communities through its missionaries hits the target effectively enough.
On the other hand, there is big space for improvement in the school. Most of the problems, I believe, come from lack of financing (no surprise) and impossibility of even mid-term development planning. I understand that the school survives from contributions and donations that have to be renegotiated and begged for every year again and again with no assurance there would be sufficient resources to run the school, pay at least some money to the teachers, carry all the costs of electricity and other necessities... The school misses a mid-term (three to four years ahead) plan of action - investments, strategic goals to achieve. No wonder, it is impossible to make one, when there is no stable finance resource.
And there are so many items that would go into the list of goals:
Classrooms have no walls, classes disturb each other; kids, when unattended, cannot help it and cannot stay quiet. (It appears to be Indian national feature that they fight noise only with bigger noise.) On top of it, unfinished walls are ugly and also dangerous.
Classrooms have no windows - a small hole in the wall that lets some light in is not a window. Lighting of the classrooms is random; some children cannot see what is on the blackboard.
Plaster on the outside of the building and especially inside and also some wall painting would help a lot. White walls would change the appearance and help with the light. Also the wiring that leads to fans and lights could be safely hidden. The building is full of dust coming from the raw bricks, not speaking about impossibility to hang anything properly on the walls.
Toilets are a catastrophe. It is good to explain the principles of cleanliness again and again, but if the bathrooms do not allow for the basic hygiene... One of many: there has to be running water inside the bathroom, so kids leave the room clean.
As to the system of education:
The tendency to memorize instead of thinking, understanding and being able to figure out, is the common disease of many educational systems. It cannot be accounted to this particular school; I suppose it is a country-wide problem. Anyway, the ability to think is what distinguishes humans from other species and it should be the school´s primary task to develop and support it. Children have answers written in their textbooks next to the questions and when asked they only copy these not having the slightest idea what the question is about. You change the order of questions and they are confused, you change the wording of some question and they get lost. The answers in their books are often complicated and they obviously did not come out of their heads, maybe some teachers helped. And if one of them answers is incorrect and you tell the kids? Their universe collapses.
Discipline is very frequent word in this school, but order and organisation is what the school lacks from top to bottom. Yelling is a military way to enforce discipline and it very often only enforces a feeling of discipline, not discipline itself. Discipline comes from respect. Respect to rules, respect to personalities of the leaders, respect to each other. Children obviously respect the positions of the teachers and the principal. I am not sure if a real personal respect is also there. And the way things are (not) organised here does not arouse much respect. Example: the habit to burst in the classroom and start talking to children (very often, by the way, with a voice pitch that - to me - indicates some sort of conflict) is bad, to my opinion. If there is any information that needs to be spread, there are morning assemblies and maybe some other ways to do it.
The classes must be exhausting for the children. Except the break for lunch which is very short, there is no time to sit and chat. And kids have so much to tell each other. No wonder they use the time during the teaching periods to do that... Giving them a little break between the periods might bring some relief to all players of the game. I find no pleasure in calling for silence once a minute.
I guess I do not have to stress that all I do and say including my critical words is meant to help. But what I want to repeat over and over is this: This school is the only fixed point the children have when they leave their homes and it is very good alternative to roaming the slum area with no perspective. And I am much convinced that some of the kids (and after this second mission I could name them) have a bright future ahead of them.
Many thanks for giving me the opportunity to take part.

Brzda pokroku
New Delhi, India
Takovou dobu už křičím na svět, jak se má změnit, aby věci začaly aspoň trochu fungovat, a svět mě ne a neposlouchá. Abych se pořád jenom rozčiloval, to je flagrantní ukázka nepoučitelnosti! Vezměme si třeba jenom takovou Indii - co by jí to udělalo, kdyby se trochu ukáznila a zklidnila a jenom jednou skočila, jak já písknu, ale to ona ne. Já opravdu nevím, buď jsem blbej já nebo Indie. Zkouším to po dobrém i po zlém, shora i zdola. Vždyť já tě mám, Indie, rád a všecko pro tebe udělám, ale podívej se na sebe, podívej se na mě. Na hromech vstáváme, na hromech líháme. Muší to bét, Indie?
Tenhle svůj názor bych možná neměl zveřejnovat. Ale zase na druhou stranu - proč já bych se měl bát jich, když oni se nebojí mě a nestydí se po staletí bránit milionům lidí ve svobodném myšlení? Zlo, které spáchali, nadělali ve jménu svých politických cílů a to obrovské množství dobra, pod které se podepisují, je dílem výjimečných laskavých, statečných a obětavých lidí, jejichž práci si oni přivlastnili.
A teď - o čem mluvím: v Indii mi konečně došlo, kdo je brzdou pokroku: Bůh. Na špici vývoje jsou civilizace, které se zbavily Boha a přestaly většinu svého času trávit modlitbami, lezením po zemi a dětinskými rituály. Všechny tyhle věci pro ně vymysleli vůdcové, co je chtějí ovládat a držet v ponížení, kterému vznešeně říkají "pokora před něčím, co nás přesahuje". Dá se namítnout, že pojem "špice vývoje" je relativní a je otázkou, kdo je dál, ale tahle relativizace je dalším trikem církví, které se ve jménu "něčeho vyššího" snaží udržet masy co nejníž. Na špici vývoje je ten, kdo přijede do chudé země a za zadkem se mu okamžitě udělá fronta malých i velkých fyzických i právnických osob, které po něm něco chtějí a zdůrazňují, že by jim to měl dát, protože on se má stokrát líp než oni. A že jsou jenom zmatení a nevědí, co je pro ně dobré? No, výborně, a kdo to ví? Kazatelé?
Když se někdo zcvokne a začne rozmlouvat s fiktivním přítelem a rádcem, který existuje jenom v jeho hlavě, stanoví mu lékaři diagnózu a začnou uvažovat o tom, jestli ho nešoupnou do nějakého pavilonu v blázinci. A mezitím po glóbusu chodí po kolenou miliony lidí, kteří si myslí, že žijí jenom proto, aby se zalíbili fiktivní postavě, jejíž úmysly jim navíc tlumočí partička funkcionářů. Tak kdo je tady, pro Pána Boha, magor?
Milé děti, neřeknu vám to přímo do těch vašich ksichtíků, protože bych vám tím začal bourat vesmír a na to nemám právo, ale napíšu vám to sem: dokud budete každý den trávit hodinu u oltáříku na zemi v koutě místnosti, kde by jinak mohla stát knihovnička, a druhý den mi budete vykládat, že už jste fakt neměly ani chvilku na procvičování krácení zlomků, budete běhat za oslem, zatímco já budu jezdit autem. Jak chcete. A vzpomeňte si, že byste chtěly taky jezdit autem...
written by  ac on March 30, 2013 from New Delhi, India

Óm
Ale aby to nevypadalo, že se soustředím jenom na ta hmotná aktiva, jako je toaletní papír a protiskluzová podložka - po cestě z easyday mě napadlo, jaké mám štěstí, že jsem gramot. Když vidím, co to dá někdy práce... A to právě nemyslím práci učitelů, ale práci toho ředitele, který chodí a nutí ty rodiče, aby posílali svoje děti do školy, kde z nich ty gramoty udělají. Jenomže oni jsou potom gramotnější než my, ta abeceda, kterou my ovládáme, je dost primitivní a oni se učí hlavně tu svou, ta naše je jenom přídavek. A jejich abeceda je dost složitá, alespoň pro mě. Mají třeba zvláštní symbol pro slabiku óm. Zkusil jsem ho překreslit podle toho, jak mě to učil Manu, dvanáctiletý syn hospodyně. Na co přesně tu slabiku používají, musím ještě zjistit. V křížovkách se píše meditační slabika, ale to bude nějaké hrubé zjednodušení.

Já tedy nechci...
Já tedy nechci nikoho ze čtenářů podceňovat, ale některé jsem, zdá se, trochu přecenil. Myslím ty, co mi píšou, že nemám končit desátým příspěvkem a mám psát dál. Na každé stránce dole jsou nápisy first, previous, next a last.
Jsou tam proto, že ten deník má víc stran.
written by  ac on January 24, 2012 from Praha, Czech Republic

Soukromí
Každý z nás visí na nějakém provázku, na jehož druhém konci je někdo nebo něco, od čeho se nám nedaří se odpoutat. Někdo máme těch provázků i víc. Říkali to v seriálu How I Met Your Mother a já myslím, že měli pravdu. Odpoutání a propuštění z druhé strany se nedočkáme, na opačném konci pro ně není důvod, musíme to udělat sami. Za tu dobu, co jsem tady, už se mi podařilo přetrhnout dva ze tří provázků, na nichž jsem visel. Ten třetí je napnutý k prasknutí (a nejsem to já, kdo ho tak napíná) a možná se už brzy přetrhne sám.
Ale zpátky k tématu: Indie. Někdy mě to tu štve, třeba teď. Já nechci dělat baviče na plný úvazek, já se občas potřebuju svalit a hodinu ležet bez hnutí. Nebo dvě. Nebo tři. A ne, že pan domácí číhá, až se přišourám z práce, a hned ťuká (neměj strach, Pavel, já vždycky zaťukám, já respektuju soukromí). A jestli prý ten můj počítač přečte tohle cédéčko, jsou na něm fotky, na kterých je on, pan domácí, když byl tuhle výletem v Kuala Lumpur. Nějak to nevyšlo, disk se jevil jako nečitelný (jestli vás napadlo, že jsem to nějak zařídil, aby byl nečitelný, tak to máte teda nápady jako já). Ale tady chlapec je do počítačů velký fanda, nebyla by tam nějaká hra? No - nebyla. A jdu si lehnout, bolí mě záda.
Záda? To není problém, víš co je, Pavel, nejlepší na bolavá záda? Vím. Ne, počkej, ty mi nerozumíš, já ti to chci říct, co je nejlepší. Ale rozumím, ale já už to vím. Jdu si lehnout. Ne, počkej, můj dobrý známý je terapista, rád tě pozná, dáte řeč, má cizince rád. A hodně fotí, jako já, má spoustu fotek, to budeš koukat. Fakt si chci jít lehnout. Taky mě bolí v krku, z toho, jak celý den řvu na ty malý hovada a dejchám ten prach z křídy. Tak na to jsou takové pilulky. Jmenujou se... počkej, nikam nechoď, já si vzpomenu... Jmenujou se... A vůbec - dal jsem ti ten papír s hindskými frázemi, už ses je naučil? Nenaučil? Ale to je chyba, kdybys jako učitel mluvil na ty děti hindsky, hned by to bylo jinak. Já bych u vás v Čechosláviji mluvil jenom čechoslávsky, to je vždycky nejlepší.
...poseru, vážně poseru...

Těžký život špióna
Pěší tůra byla, zase. Došel jsem až k hinduistickému chrámu, jednomu z mnoha, co tu všude jsou. Zul jsem si povinně boty a dal jsem je za jednu rupii do úschovy. V chrámu a jeho okolí se nesmí fotit, takže se mi docela hodila moje špionážní kamera, kterou mám ve slunečních brýlích. V dlani mám malou vysílačku, na které je spoušť. Takže tam stojím, dlouze si prohlížím vnitřek toho chrámu, hlídající voják mě pozoruje, jestli nefotím, druhý voják vyvádí nějakého turistu, který zkoušel fotit mobilem, a já mrskám jednu fotku za druhou svou špionážní kamerou. Život špióna je nebezpečný, ale zábavný. Ty fotky většinou nestojí za nic, jsou rozmazané a tmavé a je na nich úplně něco jiného, něž jsem chtěl. Ale ten nešťastník, co ho vyvedli, neměl vůbec nic.
Ale jindy je zase špionážní kamera nevýhodou. Šel jsem kolem stavby. Nějaká Indka tam brala cihly z hromady a dávala si je na hlavu. Měla jich tam aspoň šest! Tak to jsem potřeboval vyfotit. Postavil jsem se před ni a pevně jsem se rozkročil, abych měl stabilní obraz. Sáhl jsem do kapsy pro spoušť a už jsem to skoro měl. Jenže by asi bylo lepší, kdybych měl normálně v ruce foťák, protože takhle ona nevěděla, co mám vlastně v plánu. Vzala z hromady další cihlu a hodila ji po mně. Mazal jsem odtamtud jako Britové v sedumaštyrycátym a fotku nemám.
Cestou zpátky jsem se stavil v jednom ze zdejších shopping mallů. Byla tam Costa, dal jsem si latté.
"Nejsi nějaký známý herec?" ptal se mě prodavač.
"To nejsem."
"Nebo sportovec?"
"Znamená to, že ti můžu za to kafe zaplatit autogramem do památníčku?"
"Ne, to ne, to by nešlo."
"Tak to přiznávám, že nejsem ani sportovec."
"Odkud já tě znám? A nešel jsi dneska ráno proti mě po chodníku u Polo Clubu?"
"Po chodníku u Polo Clubu jsem dneska ráno šel."
"Tak proto tě znám! A že si na mě nepamatuješ..."
"Omlouvám se, já mám v téhle zemi opakovaný problém s obličejem. Ne se svým, s obličejem kohokoliv jiného. Těžko si je pamatuju. Cukr nechci. A to víčko si tam nacvaknu sám."
Herec! Nemine den, abych se něčemu nedivil.

Oslava
Odpoledne mi hospodyně ukazovala, jak umí skákat přes švihadlo. Umí to dobře. Ani nedělá meziskok. Prostě co švih, to skok. To já snad ani neumím. Taky mi vysvětlovala, jak se švihadlo řekne hindsky. Je to na dvě slova jako v angličtině a mám podezření, že to druhé slovo je kunda. Nijak jsem si to znovu neověřoval, přišlo mi hloupé vést s dámou podobný rozhovor.
Dítěti pana ředitele byly tři roky. Na večerní oslavu jsem prostě musel přijít. Jsou věci, o nichž se tady diskuse nevedou. Koupil jsem v easyday kindervejce s nápisem "nevhodné pro děti do tří let věku" (takže v našem případě vhodné) a pod večerem jsem vyrazil běžnou trasou do školy. Pan ředitel a jeho rodina tam bydlí.
Na místě byla banda tříletých paznechtů, kteří tancovali na nějaké indické techno a dělali to dost dobře. S tím právě tříletým dítětem mám od začátku velký problém, já nevím, co je to zač, a je mi krajně trapné se zeptat. Asi je to kluk. Má klučičí oblečení, hraje si s autíčky, pere se se všemi kolem... Ale proč mu nechali do obou uší vsadit náušnice s kamínky? Ne ty, co visí, jsou to jenom kameny přímo na dolním uchu. Holky mají kameny v nose, dospělé ženské mají propíchnuté nosy úplně všechny, ale kameny v klučičích uších jsem viděl zatím jenom u tohohle jednoho dítěte. Naopadlo mě, že bych mu mohl nějak prozkoumat rozkrok. Kdybych to dělal při tanci a kráčel při tom měsíční chůzí jako Michael Jackson, nikomu by to nemuselo připadat divné, ale neumím měsíční chůzi. (Michael je, zdá se, hvězdou mého cestovatelského deníku, tohle je už podruhé, co jsem se do něj pustil. Asi s ním mám nějaký problém. Neměl bych si o tom s někým promluvit? Možná ano, obzvláště s přihlédnutím k tomu, že další postavou, na niž se opakovaně odkazuji, je kromě M.J. ještě A.H.)
Tak - a teď dvě věci: kolena a balónky. Pořád se objevuje něco poučného. Napřed kolena. Vidím to takhle: za dávných časů, milé děti, kdy civilizace byla v plenkách, v samoobsluhách byl nevěřitelný chaos a místo front u pokladen byly takové neorganizované shluky lidí a vozíků, na peníze zpátky od pokladního se čekalo dalších patnáct minut, až někdo ze zákazníků pustí nějaké drobné, přičemž pokladní si ty dluhy mezitím psal propiskou na zpocenou dlaň, na křižovatkách měly přednost volně kráčející krávy, ... Ne, moment! Musím si začít znova, to, co popisuju, je dnešní Indie. Takže ještě jednou: za dávných časů, kdy po stranách ulic ležely páchnoucí odpadky a pitná voda se říkalo tomu, co nemělo žádnou okem viditelnou barvu, ... Ne, už zase. Tak ještě jednou: za dávných časů vyjadřovali při setkání jedni lidé druhým úctu tak, že před nimi padli na zem a políbili jim nohu někde dostatečně nízko, stačilo pod kolenem. Asi to tenkrát bylo proveditelné, protože na zemi ještě nebylo tolik odpadků a na celý úkon bylo dost místa i v samoobsluze, kde nebyl takový bordel (to je, děti, nepořádek). Dnes už se to dělá jinak. Když přijde někdo vážený, třeba prateta na oslavu třetích narozenin prasynovce (možná praneteře, ale nebudeme to komplikovat), ti méně vážení k pratetě přistupují, s lehkou úklonou se jí jednou rukou dotknou pod kolenem a tou samou rukou si pak sáhnou někam k hlavě - na rameno, na obličej, nebo si tu ruku políbí. Mně to už předtím dělaly některé děti a já jsem to nechápal, takže teď už mám jasno, já jsem taková jejich prateta.
A balónky - to bylo fakt dost dobrý. Oni před oslavou vezmou balónek a než ho nafouknou, nacpou do něj bonbónky, nějaké malé nebo alespoň úzké, aby prošly tím nafukovacím hrdlem. Pak to už konečně nafouknou a pověsí to nad slaveniště. A vrcholem oslavy je distribuce cukrátek po hrací ploše. Balónky se nepropichují špendlíkem, ale zapálenou sirkou - asi to nějak umocňuje výbuch. A ti miniaturní lidi se vrhnou na zem a sbírají ty bonbóny. Samozřejmě je potřeba mít v zásobě další, protože těm, co nic nenajdou a brečí, je potřeba nějaké podstrčit. Na druhý výbuch už jsem si nějaké opatřil. Našel jsem je v misce na skříni, kam děti nevidí.
A pak už bylo deset a já jsem věděl, že za druhým rohem od místa, kde bydlím, čeká skupinka policajtů, aby mě načapala, jak v noci courám, takže jsem se rozloučil a spolkla mě tma.

Sígr, Yashica a hlavně Poota
Ten můj osobní sígr je teda dáreček. Jeho hustota je až odzbrojující. Myslím, že jsem říkal, že si mě oblíbil, že jo? No - tak je to jinak: on si dělá srandu z celýho světa, takže ze mě taky. On tam sedí a do toho sešitu si nic ne a nezapíše. A teď já mu říkám: "Nezevluj, ty lemro, přepiš si ty příklady na zlomky do sešitu a spočítej to." A on "yes sir, yes sir" a vezme ten sešit a nic. Normálně do něj čmárá nějaké čáry a musí vědět, že se dívám. A já zase: "Co to je? Počítej!" "Yes sir, yes sir." "Já nechci slyšet yes sir, já chci vidět, jak počítáš." A on, kolik je prý hodin: "What is your time sir?" To už jsem se ale vytočil: "Můj čas je můj čas a tvůj právě vypršel. Pochoduj do kouta." A on, když byl v tom koutě, hned sám zvednul ruce nad hlavu. To je ten zdejší trest. Manu, syn hospodyně, mi říkal, že v jejich škole to tak taky dělají. Nechal jsem sígra v koutě pěkně s rukama nad hlavou.
Sígrova spolužačka Poota - to je něco úplně jiného. Šikovná. Ta dokáže převést na společného jmenovatele i zlomky, se kterými já mám problém. Udělá si po straně takovou čtvercovou tabulku, takovou mřížku, a v ní si všechna ta čísla rozloží na prvočinitele, pak si poškrtá ty nadbytečné, pronásobí to a má to. Moc teda neví, co dělá, jenom opakuje nějaký naučený postup, ale opakuje ho ukrutně dobře. A taky hezky zpívá a když je učím rýmovat, skoro vždycky má ten rým jako první. Ona nepokřikuje a neběhá k tabuli jako ostatní, ale já to na ní vidím, že to ví. Ještě je tam Yashica, taky šikovná, ale dost šprtka. To ona se mě ptala, jaký je opak slova "ripe". A ta si právě nemůže pomoct a odpověď ječí přes celou třídu a mává rukama a ostatní pak můžou jenom opakovat, co slyšeli od ní. Prostě - Poota je lepší. Někomu by mohlo připadat, že jí i trochu nadržuju, že když mi třeba přinese výsledný zlomek, který není úplně zkrácený, tak že já jí to uznám. A je to tak.

Škoda LAURA?
Když jim hrozí, že se zpozdí,
šlápnou na to, vjedou do zdi.
Auto jim pak trčí ze zdi,
takhle oni tady jezdí.
Teda že tady řídí auta a motorky hodně po svém a hodně jako blázni, to už jsem shledal, ale že tady taky bláznivě a po svém auta přejmenovávají, to mě zase překvapilo. Škoda LAURA - jestli tu najdu ještě Škoda LASKY, vyvalím sudy.

Zase zpívaly
A zase zpívaly, ono je to totiž to jediné, na co se dokážou soustředit.
A přidal jsem to na
http://www.youtube.com/Indianeer

Jednou takhle po přechodu...
Přechod pro chodce je pojem, který v Indii zřejmě zanechali Britové, ale nestihli ho nějak koncepčně evangelizovat. Asi si tady někdo přečetl, že celkový počet namalovaných přechodů přispívá do koeficientu civilizovanosti země, tak jich nějaké množství nasekali a moc se neohlíželi na to, že většinou vedou do zdi. Jenom blázen by po nich přecházel. Navíc si moc nepomohli, protože počet přechodů přispívá do koeficientu civilizovanosti zhruba stejnou váhou, jako průměrná cena harpuny do inflačního koše. Jeden z přechodů jsem zkusil a musím to potvrdit: jenom blázen.

Gramatický sňatek
Nechtěly pochopit, že na otázku se odpovídá už jenom tím pomocným nebo modálním slovesem. Já jsem jim tedy o modálním slovesu nic nevykládal, to by bylo na dlouho a žádná divadelní scénka by jim to nepřiblížila, já jsem je jenom pořád dokola bifloval, že když ta otázka začíná "do you" nebo "can you" nebo "will you", tak už mě v odpovědi nic jiného než "do" nebo "can" nebo "will" nezajímá. A ony to pořád dokola nechápaly. Připadalo jim, že takhle krátce se odpovědět nedá.
Tak jsem jim řekl, že jim něco předvedu, a na místě jsem tam dva z nich oddal. To byla prča. Vyvolal jsem si k tabuli holku a kluka, postavil jsem je vedle sebe a zeptal jsem se jeho, jestli ji chce za ženu. Ten vůbec nevěděl, která bije, dobře mu tak, nařídil jsem mu, ať řekne "I do", a on to řekl. Pak jsem se zeptal jí a ona vykřikla "No!". To bylo sice sémanticky docela srozumitelné, ale syntakticky to mělo nějaké mouchy, takže jsem jí to neuznal a ona nakonec s nechutí musela taky říct "I do".
A tak snad všichni viděli a slyšeli, jak můžou tři písmena člověku s tím životem zatočit. Já vím, trochu arranged marriage, ale na to jsou přece tady v Hindii zvyklí. A možná bude tenhle učitelem sjednaný svazek sígrovi a Yashice klapat líp než mnohé jiné, údajně lásečné, které znám. Jasně - byli to sígr a Yashica a řeknu vám proč: Pootu bych sígrovi nikdy nedal! V životě! V žádném ze sedmi životů, na které se tady věří.

Posloupnost
Přišel za mnou místní učitel matematiky a přinesl mi ukázat učební text, který používá. Byly to takové kvizové otázky. Některé úlohy byly jako z Leacockových Literárních poklesků: Iks nádeníků má čerpat vodu do nádrže, ale pět jich onemocní, takže to nebudou mít hotové za devět, ale za dvanáct hodin, kolik je iks? Nebo tam bylo: dojdeme-li určitým postupem od čísla pět k číslu třicet, dojdeme stejným postupem od čísla osm k číslu devět, devatenáct, čtyřicet devět nebo šedesát devět? A které z čísel v posloupnosti 2,10,30,68,120,222 tam nepatří?
No, prostě něco bylo lehké a něco docela těžké. Já jsem si myslel, že se mi jde pochlubit a že mě chce pozlobit, jestli to jako dám. Ale bylo to jinak: on to nevěděl a chtěl to spočítat. Zrovna tyhle tři, co jsem tady napsal, nedovedl. A to třetí, to fakt není sranda, aspoň pro mě teda ne. Ale nakonec jsem vyřešil i to. Byl rád.

Haven Ice Day
Zase jsem byl nakupovat v easyday. Pokladní, který obsluhoval pána přede mnou, bral jeho věci a při každé položce se podíval omluvně na mě, že jako ještě chvíli a bude se mi věnovat. Ten první zákazník z toho nemohl mít dobrý pocit, byl tomu pokladnímu zjevně na obtíž. Nemají tu servilitu k cizincům ve správné rovnováze k úctě k vlastním.
A když pak udělal účet mně, smál se a řekl mi "Have a nice day". A já, že by bylo tak jako stylové, kdyby říkal "Have an easy day". A teď to přišlo: "Cože?" "No, have a nice day se říká běžně, ale tady by se mohlo říkat have an easy day, je to taky takové zdvořilostní a navíc je to brandová reklama." A už přichází vedoucí, co se děje? Prodavač větě "have a nice day" totiž ani nerozumí, on ji umí jenom říkat. Vedoucí naštěstí chápe, což mi dost ulevilo. Vedle skladu mají celu předběžného zadržení pro chycené zloděje, taky jsem mohl být tam až do příjezdu úředního tlumočníka... Vedoucí vysvětluje pokladnímu, jak jsem úžasně vtipný, a píše mu to na papír. Na útržku termopapíru z tiskárny účtenek se ale písmena moc neudrží, jde to ztuha. Nakonec to máme: HAVEN ICE DAY! To mu tam fakt napsal a pod to připsal: HAVEN EASYDAY. A řekl mu (snad), že to druhé je vtipnější. Moc jsme se nasmáli a oba se se mnou rozloučili slovy "have an easy day", i když oni by to napsali jinak.
Až se mě po letech někdo zeptá, co jsem kdy dělal, řeknu mu mimo jiné: "Byl jsem v Indii."
"Neříkejte. A co jste dělal v Indii?"
"Učil jsem tam trochu angličtinu."
"A kde?"
"Ále - v samoobsluze."
"No tohle! A kdo to po vás chtěl?"
"Nikdo."
"Tak proč jste to dělal?"
"Já jsem takový protivný profesorský typ."
"A chcete si o tom promluvit?"
"No jasně, proto jsem tady, pane doktore."

Earth
Dneska jsme zase trochu prosvišťovali výslovnost. Oni hrozně ječí a mají úplně jiné samohlásky než Angličani. Možná spíš jako Češi. Takže slova "bad", "bed" a "bird" vyslovují stejně. Tak teď snad už ne. To nacvičování výslovnosti je hodně baví, všechny třídy, to je na nich vidět, že jak to začnu psát na tabuli, už se smějou a předem se rozcvičují a dělají grimasy. Do toho "bird" se strašně pokládají a taky mají ještě hodně rádi "barber", to vždycky vybafnou, jako kdyby chtěli někoho strašit. Ale nejlepší slovo jsme našli dneska: EARTH. U toho se vždycky s gustem poblijou a poslintají a mají z toho obrovskou hlínu.

Odpadky
To, že je nezastavěný pozemek zasypaný odpadky, je už taková obvyklá věc. Ale kdo má na starosti tu rovnoměrnou distribuci bordelu po celé ploše? Že by občas někdo přišel a s použitím libely všechny ty krámy rozhrábnul?

Když se kreslí tak rychle...
Ukazovali jsme si geometrické tvary. Já jim nakreslím na tabuli krychli a oni nejsou schopní si to překreslit do sešitu. Tedy řada z nich. Oni na to koukají a neumějí udělat ty čáry stejně. Asi to bude tím, jak já kreslím...

Oni jsou můj hlavolam
Při své zálibě v rozebíracích hlavolamech jsem nakonec musel dospět k tomu, že si postavím hlavolam z těch dětí. Kousek jejich marné snahy dostat se od sebe jsem natočil a přidal na
http://www.youtube.com/Indianeer
Zrovna tohle je na
http://youtu.be/L5Vaz2XsURY
Jsou to dva sígři. Ten vyšší - to je můj osobní sígr.
Ale už asi po dvaceti minutách, když se těmi provázky škrtili, až chroptěli, a když jim všichni okolo radili jeden přes druhého, každý něco jiného, jsem vyměknul a prozradil jsem jim, jak se od sebe dostanou. Pak byl konec školy a oni nechtěli jít domů a chtěli si pořád hrát s provázky. Na rozdíl ode mě.

Ticho
Šel jsem po kraji ulice. Ne po chodníku, to není vždycky úplně bezpečné (o tom si můžeme klidně ještě povědět), po kraji ulice, takovým tím písko-pracho-blátem, na očích a v uších jsem měl svoje špionážní zařízení - kameru kombinovanou s přehrávačem - a na plný pecky jsem si užíval Wanna Whole Lotta Love, takže mě nevyrušovalo to troubení a pokřikování těch rikscha driverů, kteří se dost vnucují a pak ani nenajdou místo podle adresy. V jednu chvíli jsem se rozhodl, že to vypnu a nechám k sobě ty zvuky dolehnout. Bylo to opravdu na ohluchnutí - ne kvůli té intenzitě, to když chci, tak si tu hudbu udělám silnější, ale kvůli tomu, že to je naprosto chaotická změť snad všech zvuků vesmíru.
Odbočil jsem do jedné ze špinavých úzkých uliček a tam jsem shledal zajímavou věc. Ty zvuky pominou snad po patnácti metrech. Je tam ticho. Udělal jsem si takovou teorii, že jak nemají žádný urbanistický koncept a taky jak brzy po postavení ty domy hned alespoň částečně spadnou, je z toho tak členitá hmota, že to ten zvuk pohltí. Odborníci z firmy Soning by nám k tomu třeba řekli víc (ano, může tu být i vaše reklama, žádný problém, Škodovka, Emirates a Costa už svůj prostor vyčerpaly). Ta tichá zóna nebyla průchozí, takže jsem se musel vrátit, ale moc se mi nechtělo.

Sám uprostřed davu
Doma si občas koupím T3 - časopis o věcech, které nepotřebujete, ale musíte mít. Tady jsem objevil jeho indickou edici v angličtině. Když mě přišel zase jednou po čase navštívit Vinod Meena, ten zprostředkovatel, co pořád kašle, byl z toho časopisu úplně vedle. Vypadalo to, že se mi ho pokusí sebrat, ale nedal jsem ho. Vinod pak zůstal i na večeři, hospodyně naložila i jemu a on i u jídla šíleně kašlal, takže jeho plechový talíř včetně okolí byl brzy pokryt slušným množstvím zvratných částic.
Ale dosti gramatiky - já jsem se chtěl vydat po jiném oslím můstku: v tom časopisu popisují robota, který umí mimo jiné to, že vás pořád sleduje. Naučí se poznat jeden obličej a otáčí za tímhle páníčkem hlavu. Píšou, že to může být až trochu děsivé. No - a přesně tohle dělají domorodci mně. Sotva mě na ulici zaměří, nespustí ze mě oči. A není to jenom když mám v uších sluchátka a zpívám si Wanna Whole Lotta Love, je to pořád, nedá se jim uniknout. Že nemůžu být fyzicky sám, na to už jsem si zvykl, ale že na mě pořád někdo kouká, to je další úroveň nesoukromí.
Řekl jsem si, že si samotu navodím jiným způsobem, mentálně. Zašel jsem do jednoho z mála zdejších parků, stoupl jsem si pod strom, strnul jsem a zkusil jsem provádět holotropní dýchání, aniž vím, co to je a jak se to dělá. Začali se velmi rychle shlukovat, jako nemrtví v osmnáctém pokračování filmu Resident Evil. To nešlo, nemohl jsem tam zůstat, to by mentálně neukočíroval ani Hudraj Brunek z Radia Mama, který byl v oboru holotropního dýchání špičkovým samozvaným expertem. Nebo to byl Kamil Dragoš? Už tyhle zásadní věci zapomínám. Může být zapomnětlivost jenom psychosomatická?

Nebezpečné chodníky
Nápad vybudovat chodník jako zakrytý příkop, do něhož jsou uloženy všechny ty roury a kabely, je asi dobrý. Když se, nedej Brahmo, v tom příkopu něco pokazí, na nejbližším vstupním místě se to otevře, doleze se tam, spraví se to, vyleze se zase ven a znovu se to zakryje. Problém je ovšem v tom, že se to, Brahma ví proč, nezakryje. A jde z toho takový smrad, že mám podezření, že se možná ani nevylezlo.

Kupte si klíč
Tady se na ulici prodávají klíče. Já fakt nevím... Podíval jsem se zblízka a nejsou to takové ty neobrobené mustry, to jsou hotové klíče. Kdo to koupí (nikoho jsem neviděl) a co s tím dělá? Kdo prodává ty zámky (do těch zámků, co tam leží, patří zjevně úplně jiné druhy klíčů)? Je to jako když politik dá reportérovi odpovědi a pak ho pošle pryč, ať si k nim někde jinde sežene otázky.

Deskriptivní kreslení
Učili jsme se kreslit prostorové útvary, takové to technické kreslení. Nikdy bych neřekl, že já budu někoho učit kreslit... A překvapilo mě, jak špatně jim tohle jde. Že se kruh ze šikmého pohledu jeví jako elipsa, to pořád nějak nepobrali, pořád jenom překreslují, co se jim předloží, ale zlepšují se alespoň v tom.
A potom: "Teď kytku, pane učiteli, kytku!" Tak to snad ještě...
A pak: "A pejska, pane, pejska!" A to už jsem se musel vymluvit, můžu jim přiznat, že něco nevím, ale že jsem na něco takový kopyto jako na kreslení, to nesmějí vědět.
To by bylo...
"Tak co, Yashico, jak bylo dneska ve škole?"
"No mami, strašná čuryna - ten bílej nám zkoušel kreslit. Chtěli jsme psa, ale to bys musela vidět, co on tam zklohnil. Já jsem se smíchy málem počůrala a Poota dostala škytavku. A u sígrů budou zašívat, poněvadž ten se válel po zemi a roztrhal si kalhoty o armovací dráty."
Tak to teda nikdy.

Losnu nebo Mažňáka?
Pan domácí mi dal obrázek, na kterém je Krishna ještě s někým. Musím to už vážně nastudovat. Jsou Brahma, Vishnu a Mahesh - to jsou bohové. A pak jsou Krishna a Rama - a to jsou snad proroci, ale ještě uvidíme. A pak mi přinesl obrázek nemluvněte udělaný takovou tou lentikulární technologií, my jsme tomu říkali hejbátka. Z různých úhlů jsou tam různé věci, takže je to buď třírozměrné nebo se to nějak mění, když s tím hýbáte. A že prý si ho taky můžu nechat, protože to se přece jen tak nevidí. Nad tím jsem moc nadšení neprojevil.
"Koho uctíváš? Mám tady obrázek vašeho Krista, můžu ti ho poskytnout."
"Toho já ale neuctívám."
"No tak koho, někoho přece uctívat musíš."
Šlaka! Je to tady zase! Už zase se budu muset přiznat ke svému ateismu - to je k nevíře.
"Já poklekám jedině před Zodem."
To jsem ale řekl proto, že vedle nás stál a poslouchal malý Manu, se kterým jsem si včera povídal o Supermanovi.
"Kdo je Zod?"
A Manu hned: "Ale ne, dědo, to je vtip, Zod je kryptonský zloduch ze Supermana."
"Aha - tak koho?"
"Já se nechodím nikam modlit."
"Ano, takoví lidé jsou. Oni tu svou víru nosí v sobě a nepotřebují ji ukazovat světu. Ale o to ji mají větší."
A v tu chvíli jsem na něj důrazně ukázal svým ukazovacím prstem a řekl: "Přesně tak!"
Takže pevná, ale skrytá víra, to je ono. A v co věřím? No to přece skrývám...

Hindi
Já se na to fakt časem podívám, na tu hindštinu, fakt časem jo. Mě to učení úplně intelektuálně vyčerpává, musím si na to napřed zvyknout. Stát tam denně před nimi a řvát na ně: "Varná konvice a dobytek jsou dvě různé věci, které se i jinak píšou! A vy jste dobytek, protože jsme si to říkali už asi pětkrát a vy se tam vykecáváte a nedáváte pozor!", tak to je úkol, co by dal i docentovi zabrat. Možná by to líp zvládnul nějaký ostravský oberštajger se sbijakem na řbetě.
Ale až tomuhle přivyknu, vlítnu na tu hindštinu a naučím se ji ek do. Ano, hádáte správně, to je hindsky raz dva. To se zase nebudu tvářit, že neumím hindsky do pěti počítat: ek, do, tin, čar, pač. To je dobrý, co? To jsem si klidně mohl vymyslet. Možná jsem to i udělal.

Jsem tady
Dostal jsem zprávu, že takové fotky se dneska dají odněkud postahovat a příběhy k nim domyslet. Dokud neukážu fotky, na kterých jsem taky já, nebude jasné, že tam opravdu jsem (totiž chci říct: že tady opravdu jsem). Tak jsem jednu pořídil.

Blumy
A taky jsem dostal pár otázek na ty žluté blumy, co prodává ten pán na ulici. To je nějaké ovoce nebo je to zelenina? Je to pečivo. Jsou to duté šišaté koblihy z tenké vrstvy těsta, které mají díru, aby se dalo něco dát dovnitř. Takže se tam třeba mázne ta jejich masala, což je, jak jsem pochopil, libovolná kejda z rozmačkané zeleniny, v níž má hlavní slovo chili. Chili tady má samozřejmě hlavní slovo úplně ve všem a snadno ho dostane, protože lehce přebíjí všechny ostatní chutě. Něco jako Yashica, která soustavně ječí přes celou třídu a nikdo ji nezastaví. Už jsem se trochu naučil ji ignorovat a na druhém konci ji vypouštět ven. Umím to i s chili.
Do těch dutých smažených šišek se dá taky nalít některá z jejich omáček nebo se to naopak vezme do ruky a ta omáčka se tím nabírá. Oni tady vůbec používají pečivo místo příboru. Odtrhnou si třeba kousek toho svého čapáty, ohnou to v ruce a naberou na to cokoliv jiného. Jsou v tom docela zruční.
Takže pán na obrázku prodává vlastně jenom takovou gastronomickou pomůcku. Je jako zmrzlinář, co má na svém vozíčku tolik oplatkových kornoutků, že ti, kdo nevědí, se ptají: "Tady se jedí takovéhle malé karnevalové čepičky? To jsou věci!"

Bhager
Mám takovou teorii, že bagr se hindicky řekne bhager a ta továrna, ve které se bhagery vyrábějí, se jmenuje bhageria. Ale ta teorie trochu kulhá, protože stroj s nápisem bhageria, který jsem vyfotil, byl jheřáb. A bylo to zase poučné. Zvedali hodně velkou železnou konstrukci. Všecka doprava se kvůli tomu zvedání zastavila. A pořád to nemohli přivázat tak, aby to po zvednutí viselo rovně. Nakonec to vyladili skoro dobře, vypadalo to, že jedna strana toho břemene je už jenom o takových sto deset kilo lehčí než ta druhá. No - a sto deset kilo - to je co? To jsou přece dva Indové! Tak si na tu věc naskočili dva Indové a hned to bylo rovně. Živé závaží navíc různě šikovně šplhá a dokáže tak na dvojzvratné páce s celou soustavou velmi dynamicky pracovat.
Kdyby tohle uviděl evropský komisař pro bezpečnost práce, podal by demisi. Ne, vlastně ne, tohle evropští komisaři zásadně nedělají, on by sepsal demarši, v níž by vyzval Indii, ať s tím něco dělá. A pak, až by Indie nic neudělala (protože co by taky dělala?), začal by od všech evropanů včetně mě vybírat po tisícovce do zvláštního záchranného fondu. Z něj by se zaplatilo to, že by se osm poslanců jelo do Indie na tuhle věc podívat. Ale neviděli by ji, protože Taj Mahal je zajímavější. Já tam chci taky zajet.

Nesou
A pak že jsou zdejší stožáry k ničemu, protože nic nenesou...

Jednou nohou na západě
Nechceme tu cizí auta a škůdce. Tyhle nápisy lemují takové ty oplocené kolonie, v jedné z nich bydlím. Já jsem původně myslel, že se spletli a má tam být "PETS", ale pod tím jsou obrázky, z nichž je vidět, že jim jde opravdu o škůdce. Jenže co mám jako udělat? Dobře, nebudu jim tam vjíždět autem. A oni si bojí, že tam přijedu na kryse? (Jediná smysluplná věc, co mě napadla, je, že deratizátor a odtahová služba mají stejné telefonní číslo.) A nápis "NO PLASTIC ZONE" - to znamená, že dál už se smějí odhazovat jenom papíry?
Já jim a těm jejich nápisům opravdu občas prostě nerozumím. V nákupním centru mají na záchodě na zdi podrobný návod i s barevnými obrázky, podle kterého si mám skutečně hygienicky umýt ruce. Je tam vyobrazený dávkovač mýdla, zásobník na papírové ručníky a takový ten fénický osušovač rukou. Jenomže žádná z těch věcí tam není a nemyslím, že to někdo ukradl - nikdy to tam nebylo.
Nechci jim křivdit, ale připadne mi, že oni tu západní civilizaci dohánějí tak nějak napůl. Vždycky udělají kousek, třeba rozmístí nápisy nebo namalují přechody, ale nepřemýšlejí, jak zajistit, aby to taky nějak zafungovalo.

Blízké setkání
Na ulici má vždycky přednost ten, kdo jede. Když jdete pěšky a nejste kráva, musíte dávat hodně pozor a hlídat si život. Jezdí se tu vlevo, takže při přecházení se rozhlížíme napřed doprava a potom opatrně... Ale zleva klidně něco přijede! Většinou to není auto, jenom třeba motorka, kolo nebo riksha, ale klidně vás to přejede, protože jste chodec a máte dát přednost všemu, co jede, i když to porušuje pravidla.
Jdu si takhle po levé straně silnice a auta mě předjíždějí, když najednou vidím, že proti mě jede člověk na motorce. Už víme, že se to může stát, takže není třeba propadat panice. Jenomže on jel dost rychle a potřeboval se vyhnout nějakému autu, co jelo proti němu, tak zajel hodně ke kraji a tam ležel kus nějaké cihly nebo co to bylo. Vjel na to. Přední kolo jeho motocyklu se úplně rozpadlo a on vyletěl přes řídítka rovnou na mě.
V takové chvíli můžete zareagovat jedním ze dvou způsobů. Buď velmi rychle propočítáte, jakou hybností disponuje jeho tělo, když opustil motorku, co jela asi tak třicet kilometrů za hodinu, trochu se zbrzdil tím, jak si dřel nohy o ta řídítka, a může i s helmou vážit zhruba sedmdesát kilo, a výsledek vám řekne, jestli je reálné pokusit se ho chytit a zachránit před ošklivým pádem. Nebo se můžete řídit instinktem a když na vás něco letí, uhnete a necháte to, aby se to za vámi rozpláclo na zemi. Mám tenhle instinkt. Přistál přímo na takové větší tmavě šedé hromadě, která se pod ním rozpadla na prach. Vím, jak to původně vypadalo, protože vteřinku předtím jsem kolem toho šel. Byla to buď vzácná třetihorní vyvřelina nebo hovno. Vyskočil a sklepal to ze sebe, jako by šlo o to druhé. Zkontroloval, že se mu nerozbil mobil, trochu zabědoval nad prodřenými kalhotami (asi od těch řídítek) a pak už bědoval jenom nad tím zničeným předním kolem. Snad mu nic nebylo, pomoc odmítal, nemluvil anglicky a co já pro něj můžu v hindštině udělat, počítat do pěti? Tak jsem ho tam nechal.
Jeden instinkt tedy nemám - reportérský. Vůbec mě nenapadlo to vyfotit. Došlo mi to až po opadnutí šoku nějakých pět minut a čtyři sta metrů potom. No co, hlavně že to dobře dopadlo. Kolo mu jistě někdo spraví a on bude mít zvečera doma o čem povídat.
"Tak co, Rakeshi, jaký jsi měl dneska den?"
"No, to si nech vyprávět, Veejayi! Na Ajmer Road, tam, co začíná Nirman Nagar, jsem narazil na jednoho cizince..."

Vedu je malý Rajputa
Občas si zapamatuju nějakou informaci a mám za to kladné body. Pan domácí mi vysvětloval, že malý Vedu - syn ředitele školy - je opravdu kluk, co nosí náušnice. Je to malý divoký Rajputa. To jsou původní neohrožení obyvatelé zdejších rajastánských pouští. Náušnice jsou jedním z jejich symbolů a někteří rodiče svoje děti k divokému rajputovství přihlásí. Sami si dodatečně ty náušnice do uší nezasadí, ale dítěti to udělají. Zdá se, že pan ředitel k takovým rodičům patří. "Oni jsou tím ti Rajastánci někdy úplně posedlí," řekl mi k tomu pan domácí se zjevným kritickým odstupem od Rajastánců. To jsem se ho samozřejmě musel zeptat, jakého původu je on sám. "Já jsem z U. P., jestli víš co to je, a tady hospodyně taky." "U. P. - to bude Uttar Pradesh, stát indické federace, který je z východu přilepený na Rajastan." "Dobře, Pavel, velmi dobře! Máš nastudováno." Tak to jsou ty kladné body, co se dají takhle náhodně získat.
Nebo saji kahalva - to je taková hustá, trochu sladká kaše udělaná z mlíka a nahrubo umleté pšeničné mouky. Prostě kupicová kaše. To mi přinesli a já jsem jim řekl, že tuhle věc vám kydnou do dlaně pohostinní síkhové, když navštívíte jejich chrám. "Dobře, Pavel, ano, to je přesně ta věc."
A pak všechny ty body zase ztratím, když se popáté zeptám, jak se jmenuje taková ta žlutá oplatka velikosti krátkohrající gramofonové desky. "Ale Pavel, to je přece papar, říkali jsme si to už tolikrát..."

M. I. Road
Rozhodl jsem se, že si vyperu. A taky jsem se rozhodl, že dětem slepím papírové modely různých těch prostorových útvarů, které jsme se pokoušeli kreslit na tabuli. K tomu všemu je ovšem zapotřebí množství různého materiálu: prací prášek, prádelní šňůra, tvrdý papír, tužka, trojúhelník s ryskou, kružítko, nůžky a lepidlo. Ten papír byl nejhorší. Tady jsou třeba obchody, kde dostanete počítačovou tiskárnu, ale nemají tam do ní papír.
A tak jsem objevil M. I. Road. Milja Ismail (M.I.) byl královský tajemník, který měl na starosti správu a rozvoj královského města Jaipur. V místě hned za hradbami, kde byla jen poušť a volně pobíhající šelmy (divná historka - poušť plná šelem...), kázal postavit ulici lemovanou obchůdky, které pak zájemcům pronajímal za jednu rupii ročně. Místo ožilo. A už padesát let tam provozují obchod se jménem Delhi Stationery, kde mají ohledně papíru úplně všechno. Tak tam jsem nakonec dostal ten papír. Vhodné lepidlo neměli, ale když už jste jednou na M. I. Road, seženete cokoliv.
Prádelní šňůra, kterou teď mám, pochází z obchodu, kde nemají vůbec nic jiného než prádelní šňůry.
"Kolik?" ptám se.
"Za jeden metr ... deset rupií."
Zdálo se mi, že zaváhal, než řekl to číslo. Buď si potřeboval vzpomenout, jak se anglicky řekne deset, nebo přemýšlel, jak vysokou částku ještě unesu. Deset rupií jsou čtyři české koruny.
"Uděláme to jinak: dám padesát za tenhle kus, co tu leží."
Škodolibě se usmál: "Ano, pane, padesát."
Tak jsem mu dal padesát a on pro mě začal motat tu šňůru. V půli motání se zarazil, zase to rozmotal a začal to přeměřovat. "Jenom pro kontrolu."
A bylo to osm metrů. Tak to mi řekněte - on celý život prodává šňůry, musí se mu o nich i zdát, a pak neodhadne, jak je to dlouhé.
"Jsem čestný člověk, držím slovo," řekl mi hrdě, ale zklamaně.
"To je dobře. A taky držíte moji šňůru."
Dal mi ji nerad, ale dal mi ji. Připadal jsem si jako mistr světa v obchodování, dokud jsem si neuvědomil, že té šňůry potřebuju nanejvýš, ale nanejvýš tři metry. Teď mi tedy chybí dvacet rupií a přebývá pět metrů špagátu... Ale co, každý obchod má prý dopadnout tak, že obě strany jsou mírně nespokojené. I když si myslím, že tuhle poučku zformuloval někdo, kdo zrovna nutil druhou stranu k nějakému ústupku a sám se tvářil jako chudák.
Mohl bych se tam vrátit a svůj přebytek mu prodat. Udělal bych mu cenu. Nebo to dám hospodyni. Za pět metrů by mi mohla udělat něco hezkého tou svojí hlavou.

Peru
Udělal jsem si prací chvilku. Použil jsem asi patnáctilitrový plastový kbelík (hospodyně), vodu (jeden z té množiny kohoutků, co čouhají ze zdi v koupelně), prací prášek (easyday), spoustu špinavých hadrů, co potřebovaly vyprat, (já) a později prádelní šňůru (jeden čestný obchodník, co drží slovo). Míchal jsem to násadou od smetáku, abych do té žíraviny nemusel strkat ruce. Předepral jsem to, pak jsem to vypral, propral a dopral a potom ještě asi osmkrát vymáchal, protože z toho při ždímání pořád tekla špinavá. Řekl jsem si, že toho nechám, až poteče čistá (to je ve zdejší terminologii pitná) nebo až mě to přestane bavit. Pak jeden z těch případů nastal. Nevím, jestli je to teď vyprané, nevím, jestli takhle se pere, vypadá to čistě.
Kdepak, není to jako v hotelu v Singapuru nebo třeba na Phuketu, kde jsme to jenom dali do pytle u dveří a ono se to do odpoledne vypralo. Už před časem jsem došel k tomu, že pokud jde o moje kořeny, pocházím z intelektuálně buržoazních poměrů. A měl bych udělat něco pro to, abych se do nich někdy vrátil. Teď to teda beru velkou oklikou.

Eeaarthh!
http://www.youtube.com/watch?v=ZK9iHPVPffo

Mírumilovní
Oni si nejdřív koupí zlatý kroužek do ucha a do nosu a na ruku a teprve potom dítěti boty, pokud na to ještě zbude. To pak není divu, že při drsnějších podmínkách dojde u těch bosých dětí i k nějakému úhynu. A to oni řeší zvýšenou a nekontrolovanou reprodukcí. Tím zvyšují počet svých obyvatel a současně o trochu víc než přímo úměrně počet svých problémů. A my (to jako my ze západu) jsme jim do toho přinesli různou techniku, která jejich životy dál ohrožuje, jako jsou vlaky, autobusy, auta a motorky, ale i spoustu dalších údajných vymožeností. Mobilní telefon už se prodral hned za zlaté kroužky před ty dětské boty. Nevypadá to, že to multikulturní prolínání je k nějakému velkému užitku.
Navíc není ani trochu jasné, že my jsme lepší a že jim pomáháme. Ta naše civilizace má dost neslavné výsledky v podobě nadnárodní byrokracie a třeba bezplatné zdravotní péče a práva na královský důchod, které každý nárokuje a nikdo nedokáže zaplatit, takže to nikdo nemá. A zrovna teď mám zprávy o tom, že v mé vlasti se zase jednou probudila partička salónních intelektuálů a sepsala výzvu, v níž podle principu permanentní revoluce opět poučuje demokraticky zvolenou vládu, jak má postupovat a jak hluboko se má klanět evropské administrativě. Mně osobně nebude vůbec vadit, když bude moje země ležet Bruselu v žaludku, ale byl bych nerad, kdybychom se tam dostali zadem.
Ale to jsem se nějak neudržel myšlenkami v Indii. Někdy se neudržím. Já myslím, že bychom se měli znát, ale neměli bychom se moc poučovat. To dost zpochybňuje smysl téhle mojí mise, takže se nad tím musím ještě trochu zamyslet a najít si nějaké dobré zdůvodnění, proč je správné, že jsem tady.
Oni jsou ale takoví velice mírní. Neviděl jsem, že by se tu někdo pral, oni křičí, to ano, v jednom kuse řvou, ale to není boj, to je normální komunikace. S Pákistánci se prý tedy umějí porvat, ale celkově na mě působí velmi mírumilovným dojmem. Už to náboženství je taková pestrobarevná loutková pohádka. Rozhodně v sobě na rozdíl od jiných učení nemá násilí.
I s těmi Angličany si tu nezávislost spíš pokojně vyvzdorovali. On tedy ten způsob, jakým Indie přišla k nezávislosti, vypovídá hodně o tom, jací jsou Angličani (já na ně nedám dopustit), ale ta indická pasivní resistence byla taky pozoruhodná. Jenom odmítali stravu, seděli a mumlali tu svou zázračnou posvátnou slabiku. Muselo to vyjít, kdo jen trochu studoval fyziku, ví, že základní jednotkou odporu je Óm.

Já a Emil
Po té jejich chilli stravě se nedá ztloustnout. Všechny ty jejich přísady jsou jenom metabolické akcelerátory. Před delší procházkou je třeba na to myslet, aby nebyl dramatický závěr.
Když Emil Zátopek dobíhal svoje slavné vítězné závody, všichni se divili, jakým běží antistylem, jak se šklebí a jak máchá rukama. Nikdo nevěděl... Ale my víme, Emile, my oba víme...
Oba víme, Emile,
jak to bývá nemilé,
věděla to i tvá Dana,
co za tebe byla vdaná.
I když ... možná netušila,
jaká tě to žene síla.
Jí nebylo nikdy špatně;
vrhla oštěp a šla k šatně.

Taneční krok
Chaos ve škole pokračuje. V půlce hodiny někdo odněkud něco křikne a polovina žáků se zvedne, že jdou na lekci tance. To je v prvním patře, oni jim tam pustí na plný koule z přehrávače nějakou indickou taneční hudbu a učí je ty pohyby. Nechci to podceňovat, nemám k tanci vztah, ale já bych zavedl spíš tělocvik, ti kluci nechytí křídu, když jim ji hodím, a při hře na sporty neumějí předvést tenis, který dobře znají. Oni jsou tady pyšní na své tenisty, ovšem předvést je neumějí. Takže odejdou na lekci tance, já je připravuju na zítřejší test a musím to přerušit, aby byli připravení všichni stejně. A oni tam v prvním patře dělají něco rukama (tady se tančí dost rukama) a když se vyblbnou, jsou tak hodní, že se vrátí a můžeme pokračovat.
Taky mi jednou předvedli, co se naučili, a hned po mně chtěli, abych taky zatančil. Já tančím ještě asi o tři řády hůř než kreslím, to už jsme limitně někde pod nulou. Ale takový ten krok na tři doby, ať už se jmenuje jakkoliv, jsem jim předvedl a zapíval jsem jim k tomu Boleslav, Boleslav, překrásné město. A oni se mi začali točit jak prdlí a padali a zase vstávali a znova se točili a řvali Boleslav a já jsem se dojetím málem rozplakal. Nenatočil jsem to, což je velká škoda, to už se nebude opakovat. Načež jsem je vzal do pokračovacích a oni dělali jive s otočkou a to byla taková divočina! Podupali jsme nějaké sešity a krabičky s obědem a když se mi tam jeden málem zřítil do toho roštu z armatur, co zakrývá díru v podlaze, musel jsem vyhlásit konec. Nic se vlastně nestalo, já jsem u té díry čekal a chytil jsem ho, ale už to fakt bylo moc.
Musím ovšem uznat, že ta školní taneční průprava je na nich vidět. Všechny ženské při chůzi vrtí zadkem a nepotřebují k tomu jehlové podpatky jako Italky. Nejlíp vrtí hospodyně. Možná všechny hospodyně, ale ta moje je v tom nejlepší - teda myslím hospodyni pana domácího. Ta to snad ani nemá ze školy, ta to má od přirození, jí to nadělil sám Hospodyň.

A nad celým indickým subkontinentem kupovitá oblačnost...
Já se pořád dívám jenom dolů, do čeho šlapu (což bych každému doporučoval), a kolem, co na mě jede (což bych teda rozhodně taky), a málem jsem zapomněl podívat se někdy i nahoru.

Svatbyznys
Pronajímání pozemků na zahradní slavnosti, především tedy svatby, to je tu častým předmětem podnikání. Zvlášť tenhle měsíc to tu jede. I pan domácí mi potvrdil, že letošní únor je na svatby obzvlášť bohatý. Zeptal jsem se proč a zase jsem si naběhl.
"Astrologové letos určili, že únor je pro svatby vhodný."
"Ááá - astrologie, zase jedna pseudověda, co jenom tahá z lidí prachy..."
"Počkat, Pavel, jak to myslíš?"
Pozor! Tenký led! Pomalu couváme zpátky na bezpečný břeh a pokoušíme se přejít na nějakou nudnou a korektní konverzaci.
"Né - já jenom, že astrologie je často považována za vědu, ale tak úplně věda to není. A taky je to obor plný podvodníků."
"Tak to je pravda. Astrologie se musí umět. Je to umění."
"Jasně. Umění seskupit banální skutečnosti do nějakých zkonstruovaných souvislostí a vnutit je hlupákům jako významné."
A je to tady. Led se probořil. Proč jenom, proč? To je tak těžké mlčet?
"Co to říkáš, Pavel? Vědět, kdy mám uzavřít sňatek, je přece důležité!"
(To já vím, pane domácí, jenže na to se můžete zadarmo zeptat mě: nikdy.)
"Ano, to je pravda, ano. Asi jsem se unáhlil. Sňatek je vážná věc. A já mám nápad: nedáme si čaj? A dneska si ho výjimečně osladíme, pojďte, osladíme si ho. A uvařit ho může tady malý Manu, on tak dobře vaří čaj. Ty kluku, po-cem, ty děláš tak dobrej čaj..."

Co je to za zemi?
Tady se při různých příležitostech ptají na jméno otce. Do těch úředních formulářů se to vypisuje, jako je přihlášení k pobytu, žádost o místní mobilní telefonní číslo, prohlášení při vstupu do země a tak podobně. Jsou jiné země, kde se jméno otce stává přímo součástí jména dítěte, takže to zas není tak překvapivé.
Dalo se čekat, že se mě na jméno mého otce zeptají i ty děti ve škole. A jakmile jsem jim ho řekl, začaly padat další otázky: jméno matky, jména dětí a máš manželku? Při té poslední otázce se devítiletá holka strašně styděla a tak se jako točila ze strany na stranu - znáte to, má zůstat na dvanácti hodinách, ale osciluje mezi půl desátou a půl třetí a koulí při tom očima. Asi je to nějaká trochu nepatřičná otázka. A nakonec došlo na sourozence: když jsem jim prozradil, že jich mám sedm, velmi se divili. Hned jsem si uvědomil, jak jsem teprve nedávno vedl ty úvahy o nekontrolované reprodukci, která víc problémů nadělá než vyřeší, a teď jsem se tady sám takhle trapně odkopal. Napsal jsem jim jména všech svých sourozenců na tabuli, málem nestačila. Koukali na to, zkoušeli to vyslovit a nepřestávali se divit: osm dětí v rodině, co je to za zemi?

Baterie
Na jedné ze zdejších rušných ulic je krámek, kde prodávají vodovodní baterie. To by bylo, řekl jsem si, když jsem je tam viděl. Mít takovou baterii v koupelně... Otočil bych tím kohoutkem vlevo a tekla by z toho teplá voda. A kdyby byla moc teplá, mohl bych si ji pravým kohoutkem trochu zostudit, ale to bych spíš nedělal. Já mám tedy ve své velké tašce schovanou takovou miniaturní varnou konvici, ve které asi za sedm minut uvedu do varu zhruba pintu vody, takže já si trochu teplé vody umím vyčarovat. Občas to udělám, ale tajně, aby to hospodyně nevěděla a neurazila se, že si sám vařím. Vařím si hlavně vodu na mytí, ale třeba onehdy jsem si udělal dvě kafe (jedna pinta - dvě kafe, to dá rozum). Na to mytí by ovšem určitě byla lepší ta baterie.
A hned se mi vnutila zajímavá otázka: proč se té věci vlastně říká baterie? Kde se ten název vzal? Napadlo mě odvodit to třeba z angličtiny, ale nevzpomněl jsem si, jak se tohle řekne anglicky. A pak mi to došlo: anglicky se to neřekne, v Anglii takovou věc nemají. Tam si levou ruku opaříte a pravou zmrazíte, vlažná se tam míchá až v umyvadle. Je to sice plýtvání vodou, ale té mají v Anglii dost. Takže vodovodní baterii nenajdete zřejmě ani v anglickém slovníku. Je to jako hledat hebrejský výraz pro pracovní sobotu nebo ve starořečtině slovo "odbory". Ale to mám na mysli opravdu jenom tu starou řečtinu, ve výkladovém slovníku moderní řečtiny jsou odborům nepochybně věnovány desítky stran, a to za mohutné finanční i morální podpory Evropské unie.

Město duchů
Našel jsem jeden zastrčený síkhský chrám. Měli zavřeno a když mě viděli, tak pro mě otevřeli. Bylo tam sice liduprázdno a temno, ale stejně mě potěšili.
Naproti, přes hodně frekventovanou ulici, bylo za červenou zdí takové dost prapodivné území. Vypadalo to jako hřbitov, ale taky tam byly domy, ve kterých se bydlí. Takhle totiž vypadají muslimské hřbitovy. Když jsem si otevřel bránu a vcházel jsem tam, nějaká paní na mě volala, abych to nedělal, alespoň tak jsem jí porozuměl. Pak ukázala na kameru v mojí ruce a zase něco řekla. Připadalo mi to jako "jestli tam vlezeš s tímhle, tak to už jsi teprve synem smrti". Ale já už jsem z tolika důvodů synem smrti, že jeden další moji situaci nezmění.
Vlezl jsem tam. Po chvíli ke mě přiběhl nějaký člověk a dost důrazně se ptal, co tam dělám. Řekl jsem si, že nebudu taktizovat, a prostě jsem mu odpověděl, že tam chodím a fotím. "Tak to nemůžeš."
"Nemůžu tady fotit?"
Najednou se zarazil a po chvilce řekl.
"Dobře, můžeš udělat fotku."
Hned jsem od něj otočil a s poděkováním jsem se vypravil ještě hlouběji do toho území a fotil jsem. Působilo to dost ponuře.
On se ale vypravil rychle za mnou.
"Kam jdeš? Pojď zpátky!"
"Tak můžu udělat fotky nebo ne?"
"Můžeš vyfotit mě."
A skoro mě táhnul zpátky k bráně.
Nakonec jsme se zuli, vlezli jsme do jedné z těch hrobek a já jsem ho vyfotil u něčeho nazdobeného. U nazdobeného hrobu, samozřejmě. Pak přišel další duch a dost rozezleně se ptal toho mého spřáteleného, co má tohle všechno znamenat a proč mě dávno nezabil. Nebo tak nějak. On mu něco vysvětloval, ale to napětí bylo mezi nimi, já jsem byl kámoš, co nic neví. Když za mnou zavírali bránu, mávali mi a já jsem byl naživu.

Principálovy principy
Ve škole teď začalo takové dost nudné období. Pořád se musí psát nějaké testy. Ty děti vůbec nerozumějí těm odpovědím, ale hlavně, že se je naučí a pak je tam správně napíšou. Pan principál to tak chce a já tu nejsem proto, abych reformoval školství. Mám vždycky ráno asi hodinu a půl na to, abych jim ten test zadal a nechal je ho napsat, pak asi půl hodiny na známkování (a v tu chvíli oni už píšou nějaký další test, třeba z hindi) a pak jim můžu zkusit vysvětlit, co bude v tom testu zítra ráno. Ale to se moc nedá, takže to skončí tím, že se našprtají správné odpovědi. Jak maturita u nás za bolševika. A já ty slabší, o kterých vím, že jim to nejde, nechávám opisovat, ale předtím je přesadím, aby seděli vedle nějakých dobrých, aby mi aspoň neopisovali úplné kraviny, a ono to vždycky nějak dopadne. Principál si pak nechá přinést výsledky a říká: "No vida, ty děti jsou den ode dne lepší!" A je spokojený. Disciplína a testy, to jsou základní principy, na kterých to podle něj musí stát. Disciplíny moc není, to se na ně vždycky musí zařvat s holí v ruce, aby byl alespoň na deset minut klid, testů je dost a výsledky jsou den ode dne lepší, zvlášť po tom, co jsem posadil Kiram vedle Seemy, takže teď už místo jedniček a dvojek dostává pravidelně sedmičky a osmičky. S dětmi se to musí umět.
Principál (zcela vpravo v kloboučku), jeho žena Shashi, jeho bratr (nevím, kde se na té fotce vzal) a malý Vedu mohou být šťastní.

Eliška Pomořanská
V jedné z uliček v centru města předváděla své vystoupení holka, která byla v minulém životě Eliškou Pomořanskou, manželkou Karla čtvrtého, co ohýbala meče a jiné kovové předměty. Dostal jsem se na V.I.P. místo ve skyboxu, byla to střecha prasečího chlívku, odkud jsem to všechno natočil.
http://youtu.be/Aa1CZtwi4EI

Základ života
Škola je přípravou na život, měla by být. V životě se s vámi nikdo nebude mazlit (aspoň občas by to bylo příjemné, ale nebude a nebude), takže ani škola se s vámi nepomazlí. Život bude někdy pěkná otrava a ve škole se na to můžete připravit. V životě budete dosahovat výsledků částečně vlastním přičiněním a částečně náhodou, ve škole zrovna tak. V Indii je život jeden velký zmatek. Hlavním dorozumívacím prostředkem je křik. Věci se nikdy nedodělávají, nejpozději těsně před dokončením se opouštějí a jde se dělat něco jiného nebo nic. Postupy, které se buď osvědčily (velmi málo případů) nebo je používali Angličani před rokem 47 (skoro všechno), se nevysvětlují, nezkoumají, ani nerozvíjejí, prostě se používají. A když už se něco dělá, určitě se dělá větší množství věcí najednou a u všech se křičí.
Tahle škola je ideální přípravou na skutečný indický život. Dneska se moc divili, když jsem jim řekl, že na všechny otázky musí očekávat různé varianty odpovědí, jinak nemá cenu je klást. Takže když se zeptají "Můžu odejít na lekci tance, pane?" musí očekávat, že jednoho krásného dne k nim přiletí odpověď "Ne!". A dneska byl opravdu moc krásný den. V půlce písemného testu se neodchází nikam, škola není holubník. A když se pak začnou dovolávat učitelky tance (jmenuje se Manisha Sharma, je moc hezká a milá, umí vrtět jako málokdo a já mám pro ni mimořádnou slabost, ale co je moc...), uchýlím se ke křiku i já. "Sednout a psát test, kdo si nemůže pomoct a musí tančit, dostane nulu!" A to křiknutí slyší dírou v podlaze principál, který je o patro níž a zrovna se ptá Manishy, proč nemá nikoho na lekci tance, a já ho tou dírou vidím, jak si bere hůl a jde sem nahoru mi jako pomoct. Tak mu jdu naproti a chytím si ho na schodišti a říkám mu, ať mi na ně teď neřve, že už jsem si je seřval sám a že tančit nepůjdou, protože napřed bude kázeň, pak testy a pak teprv všechno ostatní. A on souhlasí a já mám pocit velkého vítězství, dokud se nevrátím do té třídy, kde je bordel jak v tanku a všichni tam řvou. Ale když mě vidí, ztichnou. Pomyslím si, že jsem tu autoritu získal docela rychle, a pak vidím, že se dívají za mě, na principála a jeho hůl. Ale co, taky dobře, hlavně že chvíli nezlobí.
O jeden okamžik později vstoupí do mé třídy (nebo spíš do toho kouta, kde je ta moje skupina) jiný učitel a začne tam usazovat cizí děti. Píšou taky nějaký test a on nechce, aby opisovaly, tak je náhodně distribuuje po parcele na různá místa, kam se ještě vejdou. A když to dítě protestuje, že tady sedět nechce, protože je tu fakt děsná špína, začne na něj řvát, ať nekecá a usedne. To všechno dělá uprostřed mých žáků, kteří něco píšou a měli by mít trochu klidu na přemýšlení a na opisování, a směrem ke mně se usměje: "Jojo, pane, ty děti...". V dítěti bych tentokrát ten problém nehledal, pane kolego...

Druhá Pooja
Nemůže se to psát Poota, když ona pak chce, abych to vyslovoval jako Půtža. Musí se to psát Pooja. A už jsem tu viděl i jmenovky se jménem, co se psalo právě takhle. Třeba nějaká doktorka Pooja Singh to má napsáno na své ordinaci, chodívám okolo. A ta Pooja, co jí ve třídě trochu nadržuju (ale já tam trochu nadržuju všem, tak to pak snad ani není nadržování), to bude taky jednou doktorka nebo něco. Je to chytrá holka.
A v té samé třídě je ještě jedna stejnojmenná, která je trochu problematická. Chodí mi zásadně pozdě a trvá jí to vždycky nejmíň tak hodinu, než se rozmluví. Jako staré elektronkové rádio. Ale ona není stará, neřekl bych, kdyby se to dělo mně. Nažhavit po ránu moji katodu je na desítky minut, ale takové dítě...
Promluvil jsem o tom opatrně s principálem. Musel jsem opravdu opatrně, protože vždycky když mu řeknu jméno nějakého žáka, začne to jméno vyvolávat na celou školu, ještě než dokončím větu, a nutí toho nešťastníka, aby si přiběhl pro svůj trest, protože o nic jiného přece nemůže jít. A já ho chci třeba pochválit... Takže musím to jméno říct až na konec: je tu jeden student, který mi dnes opravdu udělal radost, pane řediteli, protože se zlepšil a taky už rovně sedí a jeho kázeň - jedna báseň, a tím studentem je... Jako při udělování cen Filmové akademie.
A podobnou oklikou jsem to vzal, když jsem chtěl něco zjistit o téhle nemluvné holce. A dozvěděl jsem se, že tahle Pooja má otce, který všechny prachy, co jeho rodina někde sežene, okamžitě prochlastá. Ráno si seřadí rodinné příslušníky podle velikosti a připraví je o všechny peníze a věci, co by se daly prodat, a pro jistotu jim všem nabančí. Teprve pak si může Pooja utřít slzy, olízat rány a jít do školy. Asi jí začnu nadržovat ještě o trochu víc než té první.

Jantar Mantar
V historickém centru Jaipuru je taková zahrada a v ní je všechno úplně jinak. Je tam čisto, jsou tam udržované trávníky, jsou tam plně vybavené záchody (moc se omlouvám, ale já už to mám jako kritérium, protože čistý záchod evropského typu, to je taková bomba...) a hlavně jsou tam úplně nevěřitelné stavby. A platí se tam vstupné, nějaký pakatel. Ty stavby jsou zařízení pro astronomická pozorování a jsou jich tam desítky. Jedna z nich je úplně monumentální, taková věžostěna, která začíná asi šest metrů hluboko v díře a pak z té díry trčí ještě víc než dvacet metrů do výšky. Asi u páté z těch konstrukcí jsem si uvědomil, že mám úžasem trvale otevřenou pusu a musel jsem si ji ručně zavřít. Je to všechno z osmnáctého století a slouží to různým účelům: určování času, určování polohy planet, předpovídání zatmění slunce a měsíce a já nevím, k čemu všemu ještě. Taky monzuny se tady předpovídaly, protože jejich příchod má souvislost s ročním obdobím a fází měsíce. Každé to zařízení se jmenuje Yantra a pak něco. Třeba ta největší stavba je Samrat Yantra - samrat je podle mě něco jako "obří" a yantra je nějaký obecný výraz pro zařízení typu slunečních hodin.
Celá ta zahrada se jmenuje Jantar Mantar (nebo Yantar Mantar).
No, lézt se po těch stavbách nesmí, ona jsou to většinou taková úzká schodišťátka bez zábradlí a spadnout z dvaceti sedmi metrů, to už dá člověku Samrat. Takže když jsem na jeden asi pětimetrový yantar vylezl, se zlou jsem se potázal. Byl tam takový šerif (i když ten jeho šerifský klobouk, to byla spíš taková rybářská hučka) a ten, zřejmě usnuv, nezachytil můj nástup už na úpatí, ale až na úbočí, když jsem to bral direttissimou rovnou k vrcholu. A pískalo se na píšťalku. Je zajímavé, jak ten, na koho se píská, vždycky dobře ví, že je to na něj. A je jedno, jestli píská šerif nebo nějaký rozhodčí. Ví, že je to na něj, a jeho první reakce je stejně taková, že se začne rozhlížet, na koho to asi pískají. Udělal jsem to taky tak, ale přitom jsem ještě rychle pořídil vrcholovou fotku toho schodiště seshora, abych měl alespoň nějakou trofej. Teprve pak jsem se začal tvářit překvapeně: to jako na mě? Ale byl to ode mě špatný výkon. Šerif požadoval pokutu ve výši pěti tisíc rupií a to už teda žádný pakatel není. A já: "Tady jsou všude cedule NELEZTE NA OBJEKTY a u tohohle objektu žádná není, tak jsem tam vylezl." A šerif: "No, tak pojďte sem, pane, tady k té ceduli hned pod objektem a přečtěte si ji." "Á - tady je mrška, tak tu jsem neviděl, já jsem přišel tudy, takovým obloukem, že jsem jí musel přehlédnout." "Tak teď se obloukem zase vzdalte a příště už vážně zaplatíte těch pět tisíc rupií." "Ano, prosím, ještě bych si, s dovolením, vyfotil tu ceduli."

Ashoka Veliký
Ashoka byl král, který dostal v minulosti pod kontrolu úplně největší území - v podstatě všechno, čemu se dneska říká indický subkontinent. Alespoň Indové tomu tak říkají. Ono to totiž zahrnuje i Pákistán, Afghánistán, Bangladéš a Srí Lanku. Kdekdo z Ashokových předchůdců to chtěl všechno ovládat, ale nedařilo se jim to, zejména nedokázali dobýt Kalingu, území na východě u Bengálského zálivu. A on to dokázal. Pobil při těch svých válkách docela slušnou množinu lidí. Po vítězné bitvě o Kalingu se mu z toho podle legendy udělalo špatně. Ta krev a ty usekané hlavy, to vážně nebylo nic pro něj. A šel a dal se na Budhismus. Už žádné války, bude mír. Vracet, co jsme v těch válkách dobyli, nebudeme, to zase ne, ale zavedeme mír a vzájemnou lásku.
4 lions
Mimo jiné začal stavět sloupy. Na vršku takového sloupu seděli čtyři lvi, dostalo je to až do indického erbu.
Chakra
A chakra - málem bych zapomněl na tohle kolo o čtyřiadvaceti loukotích. To taky zavedl Ashoka Veliký. To kolo je v indickém státním znaku i na vlajce. Každá z těch loukotí je tam za jednu dobrou vlastnost, kterou by lidi měli mít. Ashoka dal dohromady jmenný seznam, zřejmě i za přispění svých rádců.
"Dvacet čtyři dobrých vlastností snad dáme do kupy, chlapi, nebo ne? Pomozte mi trochu!"
"Ashoko, Ashoko, máš tam lásku?"
"Asi ne, ty pako, ta je tam jako první. Přece víš, jakej já jsem do lásky fanda."
"Tak věrnost, věrnost, to po mně pořád chce moje manželka."
"Jo, to už je tam taky, to chce každá manželka."
"Dobrota by se tam mohla dát..."
"Už je tam laskavost, to je totéž."
"No, není, je to jiné slovo."
"Tak jo, tak tam dáme taky dobrotu."
"Soucit bych tam dal, Ashoko, pamatuješ, jak jsme v bitvě o Kalingu usekli každému třetímu nepříteli hlavu a pak nám to bylo fakt líto, protože přeci jenom..."
"Ani mi to nepřípomínej! Soucit tam musí přijít. Píšu ho tam."
"Sebeobětování - vzpomínáš, jak jsme na západní frontě v Kašmíru sebeobětovali asi sto dvacet mladejch kluků a ty arabský asasíny jsme tím úplně zblbli?"
"Jo, dám to tam."
"To se mi líbí, tohle, to je fakt historická chvíle, myslím, že teď děláme pro lidstvo něco, co tu ještě nebylo a dlouho nebude. Jsme fakt dobrý, pochybuju, že ti pošukové na západě dají těch věcí dohromady víc než deset. Máš tam pokoru?"
"Hele, nemůžete to na mě řvát jeden přes druhýho, to si nechte někam do školy, čmárejte mi to každej za sebe a já to pak vyberu."
"Ashoko, nechceš ubrat loukotě? Dvacet čyři je moc."
"Bez keců - už jsem to nechal tesat, ubírat se nebude."
"Tak jo, tak tady máš to moje."
"Dej to sem. A ty taky. Všichni mi to přineste, nemám na to věčnost... No, tak teď mi nějaké přebývají, vy jste se nějak rozjeli, rádcové."
"Tak ty poslední všechny zdrcni do čtyřiadvacítky, on to stejně málokdo dočte až do konce."
"To je fakt. Já to jdu zadat kameníkům do výroby a za půl hodiny se sejdeme ve sklepě jako normálně."
1. Láska
2. Odvaha
3. Trpělivost
4. Mírumilovnost
5. Laskavost
6. Dobrota
7. Věrnost
8. Jemnost
9. Sebeovládání
10. Nezištnost
11. Sebeobětování
12. Pravdomluvnost
13. Nestrannost
14. Spravedlnost
15. Slitování
16. Velkorysost
17. Pokora
18. Soucit
19. Přívětivost
20. Znalost
21. Moudrost
22. Mravnost
23. Ohledy ke všemu živému
24. Naděje, důvěra a víra v Matku Přírodu
A jak to všechno vím? Já to učím.
(A pro ty, kdo se dívali na seriál Lost: chakra se v sánskrt řekne dharma.)

Rovnost
Tak dneska ráno jsem kvůli zádům skoro nevstal. Ve škole jsem s pátou třídou trochu procvičil vztažná zájmena, protože z nich bude test, a pak jsem se vytratil. Potřeboval jsem ulehnout. Om Prakash (to jako principál) mi říkal: "Ofcourse, Pavel, get laid and you will be better tomorrow." Nejsem si jistý, jestli přesně ví, co je "get laid". Kdykoliv vtipkuje, směje se tomu. A teď se tvářil dost vážně. Takže to spíš někde slyšel a porozuměl tomu po svém.
Měl jsem dvě rozmluvy s panem domácím. Jedna se odehrála už před časem a byla o dnešní Indii a o tom, že rovnost je tu samozřejmostí. Nikdo prý není diskriminován pro svůj původ nebo postavení, všichni mají stejná práva a stejný respekt ostatních. A dneska jsem mu říkal o tom, jak jsem s principálem mluvil o svých zádech. A domácí se mě ptal: "A jak on se vlastně jmenuje, ten člověk?" A já mu říkám: "Om Prakash. Jako světlo Ómu, všeobecné osvícení." "To je moc pěkné - a dál nic?" A já: "Jak dál? Om Prakash je málo?" A pan domácí mě překvapil: "Jestli nepoužívá žádné další jméno, jméno kasty, tak to je nějaká spodina." A tady to máme: rovnost, jako když ji vymaluje.

Trik s mincí
S určitým časovým odstupem teď nakonec přeci jenom zařadím popis toho, co se mi stalo v pondělí odpoledne. Jsou to už tři dny a já jsem celou tu dobu přemýšlel, jestli to napíšu nebo ne. Důvod mého váhání byl jednoduchý: ta historka je těžko uvěřitelná. Když napíšu něco, co bude vypadat, jako že jsem si to vymyslel, vrhne to špatné světlo na ostatní zprávy, které odsud podávám. Ale nakonec jsem si řekl, že to sem dám. Prostě se to stalo, tak co? To bylo tak.
Šel jsem v pondělí odpoledne zpátky z místa, kde si dávám kafe. Je to asi šest kilometrů chůze a dá se jít různými cestami. Tentokrát jsem zvolil takovou hodně hnusnou, co vede přes ty nejhorší slumy, kde se fakt žije na smetištích. Je to daleko od školy, kde učím, nikdo mě tam nezná. Koukali na bílýho, co tam dělá, samozřejmě, a já jsem nenápadně sáhl do takové té malé kapsy na kalhotách vepředu vpravo, abych si připravil spoušť své špionážní kamery. A tehdy jsem zjistil, že tu spoušť nemám a že vlastně nemám ani ty brýle s tou kamerou, že mám normální tmavé brýle, takže fotky neudělám. Ale v té kapse bylo něco jiného - množství mincí, co mi vracejí v obchodech a já si je tam dávám, rupie a dvourupie. Těmi nic nevyfotím, tak jsem je tam nechal. A přede mnou šla přes tu neuvěřitelně špinavou, prašnou a blátivou cestu malá bosá holka. Byla celá pokrytá prachem, takže to možná ani nebyla holka, ale spíš jo. Měla v ruce rupii, podívala se na mě a tu minci upustila na zem. Pak místo aby ji zvedla, dívala se pořád na mě, a to docela vystrašeně. Připadalo mi, že když něco upustí, dostává vynadáno, tak teď čeká, že jí vynadám. Sáhnul jsem do svojí kapsy, kde jsem měl tu ruku teprve před chvílí, a sehnul jsem se pro tu její minci. Potom jsem jí tu její rupii zvedl a podal a když se na ni podívala, udělal jsem prsty takhle a ty rupie najednou byly dvě. Obě jsem jí dal a šel jsem dál. Asi po dvou mých krocích začala křičet na ostatní děti a už to jelo. Běhali kolem mě, ona mi podávala jednu tu minci (tu druhou už si schovala) a ostatní děti mi dávaly třeba kameny a nějaké nechutné kusy papíru. Já jsem jenom vrtěl hlavou, protože kouzelník svá kouzla nikdy neopakuje, a šel jsem dál tím hnojem k zadnímu vchodu do zelinářského trhu, kudy jsem hodlal odejít. A ty děti v houfu běžely se mnou a taky s námi běžely kozy, asi dvacet, protože byly asi zvědavé, co se to děje. A já jsem se tomu musel strašně smát a pro sebe jsem si normálně nahlas říkal: "Teď mě zabijou nebo zabalí do barevných hadrů a pověsí někam vysoko, tohle nedopadne dobře." Ale bylo to k smíchu, tak jsem se pořád smál.
A potom už jsem byl mezi těmi stánky, tam děti ani kozy nelezly, ale volaly za mnou a na ty stánkaře, ale ti už měli normálního obchodního ducha a nabízeli mi mrkev a cibuli a květák a já jsem to odmítal a z důvodů, o kterých oni nic nevěděli, jsem se tomu všemu smál. A jestli někdo nevěří, že do toho nejhustšího slumu v Jaipuru přišel v pondělí kouzelník, co umí rozdvojovat peníze, tak ať tomu nevěří.

Omnigel
Na svoje záda jsem si musel něco sehnat, to už fakt nešlo dál. Ale nakonec jsem sehnal - jmenuje se to Omnigel a funguje to. Když se tím namažu, pálí to jako čert, tak minutu vždycky lituju. A pak to začne působit a do půl hodiny je po bolesti. Vydrží to tak tři, čtyři hodiny a mezitím se to postupně zlepšuje, už se to skoro nevrací. Nevím, co ta všehomast obsahuje, píšou, že je tam lněný olej a mentol a že je to na všechno. Mohl bych to zkusit použít, třeba když je mi smutno, jenom přesně nevím, na kterou část člověka si to mám kydnout.
Když mě bolela záda za mlada, dávala mi na to jedna doktorka mast, ve které byl ketazon, a ta mi taky pomáhala. Jenže pak se to dozvěděli nějací její nadřízení a ona z toho prý měla docela průšvih, protože ten ketazon je něco nevhodného pro mladistvé. Na krabičce k tomuhle Omnigelu stojí, že je to jenom na předpis odborného lékaře, takže tentokrát půjde asi na kobereček zdejší lékarnické komory ten kluk, co mi to prodal.

Už zase na svatbě
Navštívil jsem další svatbu, tentokrát s panem domácím. Odhadoval, že jenom v Jaipuru je těch svateb dneska večer tak tři tisíce. Už aby skončil únor, astrologové někam zalezou a lidi budou chvíli normálně žít. Zase to byla taková barevná pouť. Všechny dámy měly moc krásné šaty, několik stovek krásných šatů tam bylo. Ženských s hezkým obličejem tam bylo skoro patnáct. Hezkou postavu měly tři. Udělal jsem úplně první fotku nevěsty, ještě než vylezla z auta. Byla jednou z těch tří. A neměla obličej pokrytý zlatými cetkami jako ta minulá nevěsta. Ta byla tak zanesená, že bych si na místě ženicha vyžádal ještě otisky prstů, abych si ověřil, co mi to dávají.
Lidi se tam chodí najíst, skoro nic jiného se tam neděje. Vstoupí tam nazdobenou bránou a ještě než řeknou někomu čau, už si cpou do obličejů nějaké jídlo. Pak tam stojí s těmi talíři v rukou a protože tady se zdraví poklonou a sepnutými dlaněmi, snaží se to dělat i s tím talířem a s plnou pusou a vypadají při tom kromobyčejně legračně. Pan domácí mě pořád nutil, abych něco jedl. Asi mu připadalo, že jinak by se naše mise minula účinkem. Já jsem se vymlouval, že ještě pořádně neumím jíst tou chlebovou plackou místo příboru a k tomu ve stoje. Tak se začal domáhat příboru pro vzácného Hosta z Evropy. Přinesli neuvěřitelné nářadí - kovovou vidličku a lžíci s nějakými ornamenty, nebylo to stříbrné, ale už to bylo to, čemu se v Americe říká silverware. A já jsem si vzpomněl na mistra Antonína Důru z Rozmarného léta, jak říká, chystaje se přišít kanovníkovo utržené ucho: "Budu potřebovat něco lihu, abych odstranil z nástrojů špínu, která se zdá být letitá."

Láska k osobě rozdílné
Pan domácí se cestou ze svatební slavnosti rozpovídal. Nevím, co tam snědl, ale byl tak jiný. Šel pomalu, nad hlavou mu svítily indické hvězdy, jejichž třpyt jasně obkresloval každou sračku, co nám ležela v cestě, malý Manu se únavou už trochu motal a přestal vyprávět školní příběhy, které tolik zaměstnávají hochy jeho věku, ale hochy jiného věku k smrti nudí. A děda vyprávěl. Má ženu, s kterou nežije, jsou od sebe úředně odloučení, rozvést se tady nejde. Nevyšlo mu to. Ale znával děvče, které si býval měl vzít za manželku. Byla úplně stejná jako on. S tou by byl život...
Tak jsem mu vysvětlil svůj koncept lásky k osobě rozdílné. Láska k osobě shodné, která tolika lidem připadá ideální, je, pane domácí, hovadina. To už můžu mít rád výhradně sám sebe, což je stav, kterým to často končívá. A sám sebe rád samozřejmě mám, jenom je lepší, když si ještě někoho přiberu. A měla by to být osoba rozdílná. Já pak budu milovat ty rozdíly. Když bude osoba rozdílná alespoň ve většině případů vyzpytatelná, budu vědět, jak se zachová, a budu vědět, že já bych se tak nezachoval, a budu se zamilovaně těšit, jak se zachová rozdílně. A v těch nevyzpytatelných případech budu poznávat nové rozdíly. Taky jsem si dlouho myslel, že osoba shodná je vhodnější. Dokonce mi připadalo ideální uzákonit možnost milovat právnickou osobu. Pak bych si ji mohl založit a to chování shodné s mým jí zapsat do úředních stanov. Dal bych jí nějaké moc pěkné jméno a pouze ve zcela formálních záležitostech bych se na ni odkazoval jejím identifikačním číslem. Tímhle způsobem pojímá blízký vztah třeba Sheldon Cooper z Teorie velkého třesku. Ale ten přece není normální, nebo je? Rozdílnou osobu hledáme, pane domácí, rozdílnou.
Když jsme docházeli k brance, už jsme to měli probrané. Manu chroptěl a vrávoral, jeho tělíčko bylo trvale ve vratké rovnovážné poloze. Hezký večer i moje přednáška dospěly ke konci. Popřáli jsme si dobrou noc a mně se zdálo, že v očích pana domácího jsem viděl slzy. Ale třeba jsem měl jen špatně zaostřeno a ty slzy byly moje. Říká se "patos bez patosu" nebo "bez patu"?

PMD - Parents Meeting Day
Tak už se měsíc sešel s měsícem a zase byly třídní schůzky. Tentokrát jsem tam seděl za narychlo smontovanou katedrou a poskytoval zprávy o prospěchu žactva. Třídní schůzku svého vlastního syna, která byla před pár dny v Praze, jsem prošvihl, tak jsem si to takhle vynahradil. Naštěstí přišli s jedinou výjimkou rodiče těch dobrých žáků, které jsem mohl chválit. Matka Jashiky vypadá velice sebevědomě a nikterak chudě. Taky Pooja tam měla matku, i ta druhá Pooja. U některých jsem podle jména nic nedokázal říct, protože těch jmen moc neznám. Tak jsem je vždycky poprosil, ať mi to dítě ukážou, děti tam většinou byly s nimi. A pak už jsem jenom říkal: "Jo - tahle holčička, no ta je výborná, ona tak dobře čte." Nebo: "Tenhle kluk mi tam občas trochu nedává pozor, ale chytřejšího tam nemám, to musím říct."
A ta jedna výjimka, kluk, kterého opravdu nemám za co pochválit, to taky dopadlo dobře. Vyřešil jsem to lstí. Poslal jsem ho pryč, aby u toho nebyl, a celou další audienci jsem rafinovaně založil na nedorozumění mezi národy. Ptali se mě, jestli je hodný, jestli dává pozor, jestli dovede a tak podobně. A já jsem vždycky kývnul hlavou do strany. To u nás nic neznamená a pokud něco, tak spíš že tak jako nevím. A jaký význam tomu přisuzují oni, to už je jiná věc. To spíš taky tak jako nevím. A rodiče tohohle kluka dostali předtím i potom od principála takovou čočku, jaký je to lempl, že rozhodně nežijí v bláhovém bludu.
Ta škola je celá založená na tom, že rodiny, jejichž děti do ní docházejí, jsou BPL - below poverty limit - pod hranicí chudoby. Já vím, že s tím neotravuju poprvé, ale musím se znovu ptát: co dělají pod tou hranicí se vším tím zlatem na uších, nosech a rukou? Nebo je to falešné? Možná si někde opatřím kyselinu solnou a až příště přijdou bépéelka na péemdéčko, kápnu jim na to trochu hácéelka. Jestli se tam neudělá flek, jsou u mě ápéelka, nechutní boháči, a měli by za tu školu aspoň zaplatit. Anebo dobře - nechám to na všeobecně osvíceném principálovi, ať to nějak posoudí.

Akademická půda
Zašel jsem do areálu státní Rajastánské university. Otřes. Já vím, jsem tady na návštěvě, neměl bych tu nic předělávat a napravovat, neměl bych kritizovat. Ale speciálně v tom kampusu jsem si připadal jak v Atlantidě.
Atlantidu si různí lidé představují různě. Myslím to, co z ní zbylo. Já mám představu, kterou ve mně vyvolává písnička od Mira Žbirky. Město na dně moře, na němž je i po staletích vidět, že bylo promyšlené a krásné, a mezi tím vším plavou ryby, které vědí prd, a jediné, co je zajímá, je to, že ve sloupořadí se udělal docela dobrý lišejník a v konservatoriu je zábavná schovávačka.
A ti místní lidi, zdá se, že včetně studentů, jsou ty ryby. To není jejich město, to nejsou jejich universitní budovy. To je místo, kam docházejí a kde odhazují odpadky. A ne jenom na zem, odhazují odpadky i do korun stromů, ano, dají si s tím tu práci. Igelitový pytel může na strom dostat vítr, papírovou krabici taky ještě uznám, i když jako dost nepravděpodobnou, ale plechovku od Coca-coly do těch větví někdo strčil.
Že prý v kampusu mají plovárnu. To mě zajímalo. U brány mi řekli, že ano, že plovárna je tamhle (máchnutí rukou). Na velkém půdorysném plánu areálu byla plovárna zakreslená. Vypravil jsem se do těch míst a našel jsem krásnou, leč zruinovanou stavbu, pečlivě zamřížovanou a zahrnutou bordelem. Tady si naposledy zaplaval Alexandr Veliký se svýni eunuchy, když se tu při svém východním tažení zastavil a pak bohužel zase obrátil a mazal zpátky. Živě ho vidím, jak káže svým vojskům: "Na tom dalším kruhovém objezdu už to vezměte kolem dokola a obracíme, tady já nebudu. A dejte pozor, do čeho na ulici šlapou vaši koně, můj Bukefalos před chvílí uvízl až po spěnku v nějaké třetihorní vyvřelině."
Proč říkají, že mají plovárnu, když dobře vědí, že je to zřícenina? Nebo tomuhle říkají mít plovárnu? Tak to my potom máme ve Stromovce Šlechtovu restauraci. Nevěřím, že ti lidé, co tady teď žijí, tohle město postavili. Byl to někdo jiný. I ty astronomické objekty v zahradě Jantar Mantar (které za peníze turistů vypadají ještě pořád dobře) postavila nějaká tehdejší vznešená civilizace. Současní zdejší obyvatelé většinu z té krásy už jenom ničí. Nemůžu přece něco hezkého postavit a pak na to chodit kakat.
Ten kampus mi trochu připomněl staré studentské koleje v Oxfordu - atria se sloupořadími a vzrostlými stromy... Musel jsem si toho ovšem hodně odmyslet. Postavil jsem se a řekl jsem si: "Tu staň, zavři oči a nech sobě pocítit ducha tohoto místa. Nebo jdi radši o kousek dál, protože tady to strašně smrdí."
Pronikl jsem do části, kde jsou studentské posluchárny. V několika z nich probíhaly nějaké písemné zkoušky. Jinak než v té mojí škole. Studenti mlčeli, vyplňovali testy z nějaké aplikované psychologie nebo kvantové chemie nebo lineární algebry nebo něčeho jiného, podobně ušlechtilého, před tabulí seděl profesor nebo to byl možná poskok na hlídání a já jsem k němu přistoupil a šeptem jsem se ho zeptal, jestli si tu krásu můžu vyfotit. Zasmál se (taky šeptem) úplně pobaveně a řekl: "Ovšemže nemůžete!" Tak jsem zdvořile vycouval. Dál jsem tam chodil a fotil kdeco. Asi pětice vysmátých studentů, kteří šli ve skupině jednou z chodeb, se mě ptala, jestli jsem Španěl. Ne, to nejsem, a proč se ptají zrovna na tohle? Právě jdou na zkoušku ze španělštiny, tak by si to se mnou ještě rychle prošli. Na to by bylo už trochu pozdě i v případě, že bych Španěl byl, chlapci. Teprve po nějakém čase mě napadlo, že jsem jim mohl něco zajímavého vštípit, zejména když neumím španělsky ani slovo. Nějaká especiální ešpanělská slovní espojení, jenom tak z esportu. Ale oni na mě byli hodnější než já na ně se svými škodolibými nápady: prozradili mi, že v celém areálu je přísný zákaz fotografování a trestem za jeho porušení je propadnutí foťáku. To by vysvětlovalo to onehdejší překvapení profesora-poskoka. Vzhledem k tomu, že zrovna tohle jsem fotil telefonem, by bylo propadnutí dvakrát nepříjemné. Poděkoval jsem jim za informaci, ale úplně jsem jim to nevěřil, určitě to byla studentská legrace - jak může být někdo tak podlý?
Když jsem vycházel hlavní bránou, dva příslušníci stráže se dívali, co to mám v ruce a každý z jedné strany po mně vystartovali. Pak zaváhali, když viděli, že je to telefon, a nechali mě projít, ale dlouze se za mnou dívali. Zvenku jsem pak u brány viděl nápis, který potvrzoval slova studentů španělštiny. Na to, abych ten nápis před zraky strážných tím telefonem vyfotil, jsem fakt neměl odvahu.

Necouvneš
Couvají, když parkují nebo když naopak z parkovacího místa vyjíždějí. Couvají s náklaďákem, když zajíždějí k nakládací rampě. Couvají s jeřábem, když potřebují přenést asi dvacetitunovou mostní konstrukci přes hřiště plné dětí a usadit ji na pilíř. Prostě couvají, když oni sami chtějí. Ale necouvnou, když to vyžaduje dopravní situace. Jestli tu mají nějakou autoškolu, tenhle druh couvání tam neprobírají. Tam mají předměty jako Dějiny troubení, Troubení I., Troubení II., Troubení místo brždění a nepovinný předmět, v němž se přednášejí tři možné důvody, proč nejezdit v protisměru:
1) Když tím směrem tak jako tak nepotřebujeme jet
2) Když jsou tam krávy
3) Když je tam hradba motorových vozidel, jejichž klaksony jsou navíc v souzvuku schopny udělat alespoň patnáctkrát větší bordel než náš vlastní klakson
Ve všech ostatních případech se v protisměru jezdí.
Když jsem onehdy opuštěl zahradu Jantar Mantar, byl jsem na Indy hrdý. Ne nadarmo se říká, že je to jeden z nejchytřejších národů světa. Postavit taková úžasná zařízení, jaká jsou v té zahradě k vidění, tak ladná a čistá, tak promyšlená a přesná, to chce opravdu velikého ducha. Z těchto úvah mě vytrhl zvuk stovek klaksonů vycházející z chumlu aut, motorek a jiných vehiklů, které se mačkaly v úzké bráně v historických hradbách města. Z jedné strany tam vjelo auto, z druhé nějaký riksha-taxík a množství motorek a teď tam všichni stáli proto sobě a troubili. Původně to vypadalo, že se tam natáčí nějaká crazy komedie a že tam každou chvíli vtrhnou tlusťoch s blonďákem, začnou to mlátit a někdo k tomu zazpívá "I feel like a king in my buggy". Ale nebyl to film, byl to běžný provoz v podání jednoho z nejchytřejších národů na světě. Tehdy mě poprvé napadlo, že tihle lidé nejsou potomci těch někdejších stavitelů. Ale kde se tu vzali?

Tomu bych nevěřil ani já
Kdybych teď začal vyprávět o tom, jak jsem v ulicích potkal další svatební průvod, v němž ženich vedl nevěstu za sebou na takové široké pentli jako na vodítku, aby se pak na té nejhnusnější křižovatce zastavili, ochromili veškerý provoz včetně migrace dobytka a položili na zem jídlo, kamení a nějaké květiny, načež za divokého bubnování pokračovali dál, nikdo by tomu nevěřil, nejspíš ani já. Tak jsem to natočil. Prý takhle postupně uctí všech pět elementů: zemi, vodu, oheň, vzduch a nebe. Nebe je tu krásné, to je pravda. Ale uctívat počůraný asfalt, močůvku, smradlavý čmoud a všudepřítomný prach, to by se mi asi nechtělo, zvlášť v den svatby, kterou má člověk jenom párkrát za život (a tady vlastně jenom jednou).
http://youtu.be/J93DG39GZYg

Je ne t'aime plus, Manisha
Dneska jsem pozoroval holky při té jejich lekci tance. Připadlo mi, že jim to moc nešlo. Jestli to podle mě vůbec některé šlo, byla to Pooja. Ta moje první Pooja. Ta, myslím, tančila docela hezky. A pak najednou Manisha Sharma, učitelka tance, moje oblíbená učitelka tance, křikla "Pooja!" a přiběhla k ní a vlepila jí facku! Potom jí ukázala, jak má něco dělat jinak, a zase šla s úsměvem tam dopředu. Zjevně nerozumím tanci, indickému školství a ženám. Tohle všechno už jsem ovšem věděl. Ale stejně mě ta facka za ubohou Pooju zabolela.

Nepijte pivo
Sehnal jsem pivo. Půllitrovou plechovku australského Foster's. Myslím, že veřejně na ulici se tu pít nemá, ale udělal jsem to. Byly trochu potíže s otevřením, poutko se utrhlo a plechovka byla pořád zavřená. Napřed jsem si myslel, že se z toho zcvoknu, pak jsem se z toho zcvoknul a pak jsem si vzpomněl, že někde na sobě musím mít universální nůž, co jsem dostal od Gregorových. A tím nožem jsem to pak otevřel jak nic. Celou dobu jsem Gregorovy v duchu chválil, co bych si bez toho nože počal?
Než jsem to dopil, padl soumrak, a to trošku i v mojí hlavě. Malinko jsem se tím vychlazeným čtrnáctistupňovým pivečkem napařil. Já, jak nepiju, tak když piju, jde to rychle, to už znám. Nijak jsem se nemotal, to ne, ale například jsem zvolil takovou netradiční trasu. A v tomhle stavu jsem na té trase potkal zdejší pouliční holku. Až do téhle chvíle jsem si byl jistý, že nic takového tu není. Je. Vybrala si mě a začala mě obtěžovat. Docela mě obtížila, protože se na mě věšela. Byl jsem v dobrém rozmaru, takže jsem jí trpělivě vysvětlil, že není tak úplně můj typ a že pochybuju, že je vůbec něčí typ, protože její dvě zvadlé odvěsny by potřebovaly nějakou důkladnou přeponu. Asi nebyla vzdělána v trigonometrii, vůbec mi nechtěla rozumět. Odpoutala se až po nějakých dvou stovkách metrů, které mi připadaly jako deset mil, ale zůstala ještě na oběžné dráze. Definitivně to vzdala přesně na konci jedné ulice, asi tam končil její katastr.
Nepijte v Indii na ulici pivo, dostane vás to do rozpačité situace.

Holky jsou mrchy
Jak se ukazuje, holky jsou mnohem zákeřnější než kluci. Ale i tohle už jsem věděl, jenom se to zase potvrdilo.
Neesha byla při hodině drobátko meteorická. To se může stát. Ale že ty holky, co tam sedí vedle ní na zemi v první řadě, začaly hned žalovat "pane, pane, Neesha je prasátko, potrestat, potrestat!", to bylo fakt trochu sprosté. Jo, hned jak se to doneslo až ke mně, musel jsem uznat, že je to docela síla, ale stejně jsem je poučil, že žalovat je horší než smrdět a že trestat hodlám spíš žalobnice. A o pár hodin později se tam kvůli něčemu chytla Seema s Moni. Okřikl jsem je, že mě nezajímá, která si začala, zajímá mě, aby obě přestaly. A Seema se za chvíli zvedla, jestli prý může zajít támhle za tou učitelkou. Řekl jsem jí bez dalšího vyptávání, že může, a ona tu učitelku přivedla a učitelka se rozkřičela na Moni a posadila ji dozadu. To mě překvapilo i od té učitelky, jak byla s rozsudkem rychle hotová. No, tak to je ale taky žalování.
A kluci se tam rvou a něco si pořád kradou, ovšem pak toho nejtupějšího vyvolám k tabuli a jeden z těch sígrů hned vstane a říká "dejte mu, pane, něco lehčího, to je můj kamarád a moc nerozumí, buďte na něj, prosím, hodný". Ti kluci zlobí, ale nejsou zase až takové svině. Holky v tom mají větší jasno.

Taneční škola
S tím tancem už přestává všechna legrace. Na konci týdne, v sobotu, pořádá tahle zvláštní škola besídku, takovou večerní zahradní slavnost, na které nějaké ty tance předvedou. Pak už s tím snad dají pokoj. Dneska jsem měl třídu pohromadě za celý den asi na dvanáct minut, takhle se fakt nedá učit... Taky jsem se v jednu chvíli asi na hodinu urazil a šel jsem do parku fotit veverky.

Běžná ingredience
Tak bacha - tohle už je vážně moc. To, že nečůrají na krávy, byla jenom taková kuriozita. Opačným směrem se to praktikuje úplně běžně. Kravská moč má údajně léčivé účinky a je předmětem obchodu. Voni to pijou! Je tu někde krám, pan domácí mě tam zavede, kde se to prodává v lahvičkách jako medicína. "Víc než dvě lžičky si toho nedám, není to žádná dobrota." No zdali! To je, pane domácí, o dvě lžičky víc než bych si dal já. Ale kdepak, Pavel, to je běžná všeobecně uznávaná ingredience, to je ve všem, ani nevíš, kde všude to je. ANI NEVÍŠ? Připadám si jako slečna Kochanski, když po týdnech strávených na palubě Červeného trpaslíka zjistila, že celou dobu pije urinální recyklát. A to jí ještě nedošlo, že v jiné dimenzi, odkud přišla, nejspíš pila totéž.

R.S.V.P., brambory a červení Indiáni
To byl zase večer. Pan domácí a jeho družina jsou docela vzdělaná parta. Třeba hospodyně rozumí anglicky úplně všechno a má certifikát, že ovládá těsnopis (nejspíš hindský těsnopis, který bude spočívat v tom, že se ty klikyháky ještě víc zdrcnou, aby se v tom už vážně ani prase nevyznalo). A sám pan domácí zná dost dobře všechnu tu mytologii a indickou historii. Ale globální dějepis a jiné informace o celé kouli moc neovládají.
Začalo to tím, že Manu přinesl pozvánku na nějakou zítřejší slavnost svojí školy. Dole bylo R.S.V.P., e-mailová adresa a telefon. A že to prý platí až pro dvě osoby. Zeptal jsem se ho, koho vezme jako svého hosta. A on, že to ještě neví, že si to ještě rozmyslí, jestli někoho vezme. Tak jsem mu řekl, že R.S.V.P. znamená, že má potvrdit účast, a je dobré potvrdit i to, že hodlá přivést hosta. A pan domácí, že to prý ne, že R.S.V.P. znamená, že ho pořadatelé považují za důležitou osobu. Je to nějaká anglická zkratka, něco jako, V.I.P. No, tak to už vážně chybí do sbírky jenom V.S.O.P. Na to, že zkratka R.S.V.P. je francouzská, řekl, že to bude asi to nedorozumění, protože francouzské zkratky se v Indii prostě nepoužívají, jenom anglické. Ptal jsem se, jestli někdy používají třeba etc. Ano, to používají, však to je taky anglická zkratka.
Pak mi naložili na talíř brambory a ptali se mně, jestli u nás máme brambory. Oni je prý mají tisíce let. To nebylo poprvé, co jsem tady tohle slyšel. Takže přednáška mohla pokračovat a tentokrát přišly na řadu i internetové encyklopedie. Brambory jsou v Indii od šestnáctého století, předtím byly jenom v Americe, to se u nás učí na základní škole a ví to i malý Hurvínek, který si potřebuje doplnit už jenom něco o Kolumbusovém vejci. To bylo překvapení. Takže brambory původně pěstovali jenom červení Indiáni? A proč se jim vlastně, u všech všudy, říká červení Indiáni?
Dotaz, jestli nástup brambor v Evropě byl před Hitlerem nebo po něm, jsem bral už jenom jako extrapolaci celé téhle prapodivné konverzace někam do absurdosféry. I když jsem si neodpustil panu domácímu připomenout, že sám onehdy přišel s tím, že prý to byli Hitlerovi vědci, kdo vlastně vymyslel atomovou bombu. To neumisťuje Hitlera historicky zrovna před brambory.

Pohani za řekou Indus
Nechal jsem se trochu poučit o tom hinduismu. Ale není to jednoznačné, už jenom ta základní mytologie je rozporuplná nebo má přinejmenším řadu možných variant a výkladů.
Ti bohové jsou fakt tři. Brahma, Vishnu a Mahesh, kterému se ale taky říká Shiiva. Mají rozdělené kompetence. Brahma je stvořitel. Jednoho dne se rozhodl, že uskuteční svůj dávný sen, který nosil ve svých čtyřech hlavách už od dob, kdy si ještě jako malé Brahmátko hrával s Vishničkou a Maheshkem na to, že jsou všichni boží. Ten projekt se jmenoval stvoření světa a Brahma to měl hotové ještě ten den, co se do věci pustil. Netrvalo mu to skoro týden jako jiným. Týden si dal úplně na všechno, sedmý den má v plánu celý svět zase zničit. Naštěstí pro nás a pro svět jsou jeho dny hodně dlouhé, i když každý jinak - první ze čtyř oobdobí podle některých výkladů trvalo skoro dva miliony našich let, poslední už ani půl milionu, a ještě jsou mezi nimi asi osm set let dlouhé přechody, což z toho nakonec dělá těch sedm věků. Těžko říct, kde jsme teď - někdo tvrdí, že už skoro na konci. Ale spíš bych řekl, že stvořitel vyhlásí poslední den brahmaticky, až ho to najednou napadne. A pak to prý pojede všechno znova, ostatně, už teď to jede znova, už to tu mockrát bylo. Má čtyři hlavy, tenhle Brahma, nebo aspoň obličeje, dívá se do všech stran a všechno vidí. Jestli ovšem z toho, co vidí, vyvozuje nějaké závěry, které se nás týkají, není jasné, spíš ne.
A pak je tu Vishnu - ten zabydlel svět lidmi a má lidi na starosti. Chodí mezi ně v různých podobách, napůl člověk, napůl lev, obr, trpaslík, při velké potopě byl ryba, ale taky může vypadat jako člověk a mít jméno: Krishna, Rama, Budha. Vishnovi už je dobré se zalíbit. On řídí znovuzrození a určuje, do čeho se převtělíme, jestli si trochu polepšíme nebo pohoršíme. Posuzuje to podle toho, jak moc jsme zlobili. A na úplném konci nás pošle do nového začátku, který může být hodně jiný, takže je o co se snažit. Tak je to v každém náboženství - snažte se lidičkové, poslouchejte vykladače a když budete poslušní a nezištní, můžete něco zajímavého získat.
A potom ten Mahesh - z něj jde trochu strach. Rozhoduje o míru a válkách a řídí smrt. Ale on není zlý. Lucifer, původně nejlepší z andělů, taky není žádný zloduch. On se jenom přihlásil do konkursu na ředitele pekla a komise ho vybrala ne proto, že je zlý, ale proto, že je spravedlivý. A zrovna tak Mahesh, zvaný Shiiva. Někdo tuhle práci dělat musí a neměl by to být nějaký hlupák. A to Shiiva rozhodně není. Jsou různé varianty hinduismu a jedna docela hodně rozšířená uznává právě Shiivu jako toho hlavního boha.
S variantami hinduismu je to vůbec zajímavé. Budhismus je prostě jednou z nich. Je to taková podvíra. On je hinduismus jako celek trochu problematický pojem, třeba ortodoxní Indická lidová strana bere hinduismus jako politický program plný rituálů, které utužují kázeň a zavádějí řád. A pokud jde o ten název, je vlastně trochu hanlivý, za hinduisty původně, kdysi dávno, označili Peršané všechny pohany žijící za řekou Indus a věřící nějakým nesmyslům.

Kde se jim zachce
Tady jsou v celém velkoměstě asi troje veřejné záchodky a ty jsou navíc tak veřejné, že se to vážně nedá. Pak jsou docela slušné v nákupních centrech a v McDonald's. Ovšem nejběžnější je čůrat prostě rovnou na ulici. Teda chlapi to tak dělají, ženskou jsem takhle ještě neviděl. A chodníky a zdi a stromy podle toho vypadají. Je to taková chlapama počůraná země.
A když mi pak ve škole student napíše na tabuli jméno indického národního ptáka jako pee-cock, tak se tomu začnu strašně smát a děti se ptají, čemu se směju. Chvíli jsem uvažoval, že jim to celé vysvětlím, ale pak jsem usoudil, že názornou metodu, kterou běžně používám, nemůžu použít, protože by mě za to vyloučili z učitelského sboru. Takže jsem jim jenom řekl, že tenhle pták je taky symbolem Indie, ovšem páv se píše jinak. Je to ten pták, co zobe hrášek.

Taxíkářská aritmetika
Včera jsem si řekl, že se jednou na tu svou odpolední kávu svezu. Hned na druhém rohu jsem řekl riksha-taxíkáři, kam chci jet, a on, že mě tam za stovku sveze. Tak jo. Po dvou kilometrech, což je asi třetina cesty, se mu to jeho třístopé vozidlo rozbilo a ne a nejelo dál. Vystoupil jsem a mávnul jsem na dalšího takového. A tenhle první, že ne, že volá pro pomoc a ta přijede a pojede se dál. Tak to jsem ignoroval a zeptal jsem se druhého, na kolika se dohodneme tady odsud do cíle. Řekl, že na osmdesáti. Vzal jsem dvacet a dával jsem je prvnímu. No to ne, to je málo, jenom za nastoupení je třicet! Tak teď už ale...
Proč mě, člověka, co se moc nerozčiluje, musí pořád všichni tak rozčilovat, že jsem v jednom kuse rozčílením bez sebe? Za nastoupení je třicet? Tak hele, já si za přestoupení účtuju šedesát, takže vrať tu dvacku a ještě deset přitlač, ty aritmete!
A teď už spustil hindsky. Snad to bylo něco o těžkém životě živitele rodiny a o skandálně ponižujícím postavení taxíkářů v indické společnosti, možná tam byl i rozklad toho, jak rozdílný význam má těch pár rupií pro něj a pro mě, připadalo mi totiž, že jsem v jeho závěrečné řeči slyšel číslo padesát jedna, což je směnný kurs mezi dolarem a rupií.
Když to celé skončil, řekl mi ten druhý: "Chce ještě deset."
A já: "Takže my dva budeme za sedmdesát?"
"No to ne, já chci osmdesát, jenom za nastoupení je třicet."
"Tak jedem."
Trochu jsem čekal, že za námi poběží a my budeme muset zajet mezi zelinářské stánky, abychom ho setřásli, ale nebude to snadné, protože on se nás bude držet za blatník a ve vlasech bude mít rozdrcená rajčata, za tričkem mrkev a v kapsách u kalhot kousky květáku. Ale zůstal nešťastně stát u své nepojízdné tříkolky s dvackou v ruce.
Já nevím, jaká je objektivní pravda, ale mám pocit, že jsem byl docela korektní.

Tady jsme vždycky my
U nás policajti občas kouknou, jestli někdo nezastavil autem na přechodu, že by mu dali pokutu. Ale moc na tomhle nevydělají, málokterý řidič takovou věc udělá. V Indii policajti na přechodech pro chodce parkují. Nejen s autem, ale s celou flotilou včetně motorek. Mám důkaz, vyfotil jsem to. Ale byl z toho problém. Hned po pořízení fotky na mě zezadu zbaběle udeřil jeden příslušník policejního sboru, co to tam fotím. Úřední prostory, armádní objekty a pořádkové síly se nesmějí fotografovat. Budu zatčen, připraven o foťák, vyšetřován, souzen a trestán. A ať mu ukážu, co jsem vyfotil a vysvětlím, proč jsem fotil. Ukázal jsem, vysvětlil jsem, nepochopil. Přechod pro chodce? Tady nikdo nepřechází, tady jsme vždycky my. A tahle věc natáčí taky video? Ukaž nějaké video. Proč točíš auta a krávy, co je na tom zajímavého? Máš tam nějaké zajímavé video? Tak jsem mu ukázal ten krátký film, jak na něm zmizím v papírové krabici... Co to? Jak? Všichni sem! Tady ten bílej předvádí neuvěřitelný kusy, pojďte se na to podívat! Ty taky, přestaň tam řídit dopravu a pojď sem - hele, co dělá s tou krabicí. A už zase jsme se rozcházeli jako přátelé, mám já to štěstí.
Kdyby mě opravdu zatkli, byl by to diplomatický skandál. Věřím, že naše šišlavé kníže by se mě z toho phůsehu pchi nejmenším pokusilo dostat, ale co kdyby se mu to zhovna nepodachilo?

Sám do slumu nelez
Chtěl jsem se jít znovu podívat do té nuzné čtvrti vedle školy. Vlezl jsem do těch úzkých uliček a šmejdil jsem po dvorcích a chlívkách. Jenomže posledně jsem s sebou měl pana principála, teď jsem byl sám. Za chvíli jsem měl v patách skupinu chlapů s pronikavými pohledy a s podezřívavým a současně podezřelým výrazem. Naoko jsem je ignoroval, ale měl jsem trochu strach. Asi jsem si dovolil moc. Skupina pronásledovatelů početně narůstala a připomínala hejno supů, kterých už je tolik, že si tu mršinu, kterou se živí, klidně sami udělají z něčeho živého a drzého. Byla to taková supina.
A potom se z jednoho chlívku ozvalo: "Good morning, Sir!" A vyběhl jeden žák čtvrté třídy a podával mi ruku. A za ním další děti, některé jsem znal, i když ne všechny. Tak on je to ten učitel! Tak to je jiná, ten sem může. Pojďte dál, pane učiteli, já jsem tady toho kluka otec.
Lemplové, kdybyste chodili na třídní schůzky, dávno byste mě znali a nemuseli jste tady vytvářet supiny.

Annual Function
Konala se dlouho očekávaná výroční školní besídka, na které se měla zúročit všechna ta muka, prožitá při nácviku tanců. A to samozřejmě nemyslím muka těch dětí, myslím ta svoje. Děti se dobře bavily a nemusely se učit. Já jsem celý den poslouchal dírou v podlaze dokola tři věci: "Zumtum, zumtum, papára", "Siňorita, siňorita" a "Tinglinga, dingalinga, tingalinga, dingalinga, tingalinga, dingalinga, ding". To je prý současný vrchol indického popového žebříčku.
Ale je pravda, že v těch kostýmech vypadaly ty děti v některých případech dobře. Byly i jiné případy, když byly třeba za květinky nebo za vojáky, to byla hrůza, ale když měly holky ty šaty, co mívají ty zdejší nevěsty, tak to vypadalo hezky. Objektivně nejhezčí bylo taneční vystoupení děvčat z páté třídy, to je ta, jejímž jsem v podstatě třídním učitelem. Objevily se i jiné objektivní názory, ale těmi, kdo je vyslovili, opovrhuji.
Přišli i sponsoři školy a různí čestní členové předsednictev neziskových organizací a každý měl projev - standardní šaškárna. Když pan principál přednášel svůj příspěvek o tom, že především musí být disciplina, strašně řval, nadával celé audienci a já jsem stál s foťákem přímo u toho reproduktoru a musel jsem si zacpat rukama uši, abych tam přežil. Hned mě začali fotit, že to je jako legrace, pan ředitel má zásadní projev a jeden z učitelů si zakrývá uši.
Všichni byli oblečení jak do plesu v opeře. Nebo - to zase ne, frak s šosy až ke kolenům, bílou vestu a bílého ručně vázaného motýlka jsem tam neviděl, ale obleky byly. Já jsem byl oblečený jako warlock, což úplně nezapadalo, ale všechno uvolnil hlavní sponsor, místní zpracovatel drahokamů, který přišel v ležérním oděvu a tím stanovil, co se smí. Dekorovali mě nějakým věncem z oranžových květů, podobných karafiátům a chtěli projev. Něco jsem řekl. Těm jejich projevům pronášeným v hindštině jsem v podstatě rozuměl, protože oni se nikdy neudrží a prokládají to anglickými úryvky. Nevím, proč to dělají. Angličtina je jedním z úředních indických jazyků, to je fakt, ale ta hindština tím musí strašně trpět, když do ní tu angličtinu cpou.
Vytratil jsem se dlouho před koncem. Byl tam se mnou Manu a musel jsem ho v rozumnou dobu přivést zpátky domů. Principál mi onehdy říkal, že se tam budou některým dětem předávat nějaké ceny, jestli bych chtěl být předavatelem. Jestli mě tam v noci na tohle potřeboval, tak jsem chyběl, třeba se to v pondělí dozvím.

Co se v mládí naučíš, ...
Když jsem bylo ještě tuze malé dítě, nanejvýš čtrnáct let, prodávala se v hračkářství pistolka Pic. Byla to plastová napodobenina revolveru, jehož bubínek se ovšem neotáčel. Byla v ní pružina, která se stlačovala tím, že se do hlavně zepředu zastrčila tyčka zakončená takovou hříbkovitou hlavičkou. Ta zapadla za zoubek na spoušti a čekala, až tu spoušť někdo zmáčkne a to pérko vystrčí tu střelu z hlavně. Na střele vepředu byla přísavka, která se měla udržet na terči, ale to se nikdy nepovedlo. My jsme tím doma stříleli do různých věcí. Zkoušeli jsme kdeco, ale pak někdo přinesl historku o švýcarském ostrostřelci Vilému Tellovi a bylo jasné, na co se bude střílet.
Ta tyčka s přísavkou byla v hlavni docela volně a stisknutí spouště stáhlo ten zadní konec střely vždycky trochu dolů, takže pistolka Pic poměrně spolehlivě zanášela směrem nahoru. Abyste tedy sestřelili jablko z hlavy vlastního bratra, museli jste vlastnímu bratrovi namířit střelnou zbraň přímo do ksichtu. To chtělo pevné nervy na obou stranách. Vycházeli jsme z matematické úvahy, že je nás tolik, že když toho polovinu vystřílíme, pořád ještě něco zbude. A nakonec jsme to přežili všichni, i když se mi někdy v noci zdá, že s námi jednu dobu žili ještě nějaký Ondřej a jakýsi Prokop, ale myslím, že bych si pamatoval, kdybych postřílel dvě devítiny svých sourozenců. Dva z mých bratrů jsou na invalidním vozíku, ale to není z toho.
Kromě toho, že se z pistole dalo střílet bratrům do obličeje, se s ní daly dělat další kousky. Třeba takové to točení na prstě, které předvádějí pistolníci ve filmech z divokého západu. To jsem dlouho cvičil. Můj dědeček, universitní profesor, který ze mě chtěl mít přinejmenším taky universitního profesora, se mě ptal, proč si hraju s pistolkou a zkouším s ní dělat hovadiny, místo abych studoval a připravoval se na vědeckou kariéru. Nevěděl jsem tenkrát, co mu na to mám říct.
Dneska už to vím, měl jsem mu říct: "Dědečku, až jednou v roce 2012, to ty už budeš šestadvacet let pod drnem, ale já budu pořád ještě kousek nad drnem a budu učitelem v Indii, jeden ze sígrů vytáhne plastovou pistolku a bude s ní machrovat a já mu řeknu: 'Půjč mi to. Tohle s tím umíš?' A zatočím s tím na prstě, ek, do, tin a namířím to na něj. To mi u všech těch sígrů zjedná respekt na několik dnů, dědečku."
A on by mi na to řekl: "Cože?"
A já bych mu řekl: "Až jednou v roce 2012..."
A on by řekl: "Já jsem ti rozuměl, Pavlíku, já jenom nevěřím svým uším. Asi tě zavedu na psychiatrii k profesoru Vondráčkovi, aby tě vyšetřil."

Dítě jako předmět krátkodobé spotřeby
Jezdci na motocyklech by měli mít helmu, a to nejen řidiči, ale i případní spolujezdci. To se tady ví a většinou se to i dodržuje. Ale malé dítě, které sedí úplně vepředu a poletí přes řídítka po hlavičce jako první, helmu zřejmě mít nemusí. Však je to taky jenom dítě, ještě jsme si ani nezvykli, že je tady s námi, takže ho když tak oželíme...
K jakému věku se člověk musí v téhle divočině prožít, aby mu pořídili aspoň tu helmu?

Je to stejná země
Mají tady Tančící dům jako u nás. (I když jim to tu možná tak nepřijde, protože jim tančí jenom to lešení.) Je to stejně vyspělá země jako ta naše.
Mají tady Komunistickou stranu jako u nás. Je to stejně zaostalá země jako ta naše.
Snad jim jejich komunisti slibují, že když povládnou, budou odpadky v kontejneru na odpadky a ne všude kolem něj...

Holi - festival barev
Oni prostě ze všeho nejraději něco slaví, cokoli. Tenhle týden bude divoký, bude Holi. To je barevný festival. Začalo to dneska ve škole. Lidi se navzájem barví, hlavně obličeje, ale nakonec to odnese úplně všechno. Kdo se nenechá nabarvit dobrovolně, po tom ty barvy házejí. Jsou to takové suché prášky, údajně neškodné, vyrobené z nějakých bylinek. Já mám už asi dva týdny zanícené oči z toho písku a z křídy a z jiného prachu a tohle mi tedy moc nepomohlo. Ale oni z toho mají takovou radost...
Zítra by měl být sloní pochod městem a pozítří barevná válka v ulicích, to už je údajně hodně ostrá záležitost. Uvidíme.

Už nějakou dobu máme pochod
Řada mých historek z téhle cesty pojednává o tom, jak jsou všichni blbí a já jsem mistr světa, co je může učit. Tak teď mám trochu jinou.
Chtěl jsem se něco dozvědět o tom sloním pochodu. Oni tomu říkají Sloní festival a pan domácí mi řekl, že budou sloni pochodovat městem. Tak jsem si to pro sebe překřtil na Sloní pochod.
Běžně prý bývá s mnohadenním předstihem poutač v místních novinách a je jasné, jestli to bude a kdy to začne a kde. Ale letos se ty noviny, jež dělají, že jsou nezávislé, pohádaly s komunálními politiky, kteří požadovali víc prostoru pro svoje předvolební kampaně, jinak prý sníží příspěvek města na provoz těch novin. Postavily si hlavu (to jako ty noviny si postavily hlavu) a přestaly zveřejňovat různé městské inzeráty, že to prý nemají ve smlouvě a že se jim to nevyplatí. Takže z novin jsem se nic o Sloním festivalu nedočetl. Jenomže já jsem hlavička. Našel jsem si telefonní číslo na Jaipurské turistické centrum a zavolal jsem tam, abych o Sloním pochodu, jak já tomu říkám, něco vyzvěděl. Nechal jsem se popřepojovat až k člověku, co byl ochotný se mnou mluvit a nepřepojovat mě dál.
"Chci vědět něco o tom pochodu."
"Cokoliv, pane, ale buďte, prosím, přesnější."
"Bude letos pochod?"
"Nerozumím, pane, samozřejmě, že bude, už je."
"Aha, to jako teď? Já jsem myslel, že zítra."
"Zítra taky."
"Výborně! Kdy to začne?"
"Teď už vůbec nerozumím, pane, na co se to vlastně ptáte?"
"Na pochod slonů."
"Pořád nerozumím, nic takového tu nemáme. My máme Sloní festival, ale ten je jenom jeden den."
"Aha, tak jeden, takže zítra už nebude."
"Ale bude, právě zítra."
No, jsem debil. Nikdo tomu neříká pochod, jenom já, a pro pochod se používá stejné slovo, jako pro březen. Jestli si to turistické centrum hovory nahrává, budu nejpozději zítra v místním rádiu v pořadu Idiot na drátě.
Sloní festival začíná zítra ve čtyři hodiny v Polo Clubu na okraji Central Parku. Ale mohl jsem se to dozvědět i za cenu mnohem nižšího ponížení.

Pooja - inteligentní krasavice
Vymyslel jsem jim takovou sportovní disciplinu, aby je (alespoň některé) bavila matematika. Funguje to nad všechna očekávání. Rozdělím tabuli svislou čárou na dvě poloviny a před každou postavím jednoho žáka, nejlíp holku s klukem. Pak nahoru napíšu jednoduchý příklad na zlomky a můžou počítat o závod. Na závěr si je postavím vedle sebe a vítězi zvednu ruku. Můžou se z toho zbláznit. Holky jsou lepší, pravidelně vyhrávají, moc výjimek není.
Nejlepší je Seema, na tu fakt nikdo nemá. To třeba nějaký kluk zezadu volá: "Já, pane, já! Jsem rychlej, vyberte mě!" A já na něj ukážu, věnuju mu drsný pohled a přísně se ho zeptám: "Tak ty si myslíš, že jsi rychlej?" A on jde opatrně k tabuli a tiše říká: "Seemu ne, pane, Seemu ne!" Na koho vypustím Seemu, nevyhraje. Ambiciózní Yashika ji jednou statečně vyzvala a dokázala s ní remizovat. Jednou.
Ale pak je tady Pooja, moje Pooja. Když se má něco počítat, není tak rychlá jako Seema, ale umí něco jiného: poznat, že se nemusí počítat. Když jsem napsal nahoru na tabuli dva tisíce pět set sedmnáct lomeno tři sta sedm mínus dva tisíce pět set sedmnáct lomeno tři sta sedm, ten kluk řekl něco tom, že to není fér, a začal si zoufale připravovat dlouhou zlomkovou čáru a takovou tu tabulku po straně, ve které oni si vždycky určí společného jmenovatele. Pooja se udiveně podívala na mě, pak zpátky na tabuli a pak vítězně zaječela "Nula!" a vykroužila na svojí půlce takovou nulu, že z toho byla málem diskvalifikace za přešlap přes půlící čáru.

Moje tanečnice
Tak jsem je konečně umístil naYoutube, ty moje holky. Ta v bílém vepředu uprostřed je Yashika, ta byla na podiu asi nejlepší. Po její levé ruce je v zeleném krásná holka, jejíž jméno si pořád nemůžu zapamatovat, a za ní je zelená Seema. Ta je při tanci ohrabanější než já, ale zhruba o jeden stupínek Richterovy škály, což je špatné, velmi špatné. Ale mám ji rád, rychle počítá, trošku žaluje, ale je to chytrá holka. Na druhé straně je v oranžovém vepředu Varsha, ta vypadá, jako by patřila spíš do školky, a za ní zase v oranžovém - no, co vám budu povídat - Pooja, moje favoritka. Není úžasná? Ty dvě holky v červeném neznám jménem, ta bílá vzadu je Neesha.
http://youtu.be/z4ej9f4yPaQ
Byly toho večera nejlepší, jasně nejlepší.

Sloní festival
Ten inzerát s pozvánkou na Sloní festival nakonec vyšel na poslední chvíli v dnešních ranních novinách. Od tří hodin už se tam všichni usazovali a přitom bylo nejlepší jít na seřadiště, kam byl sice vstup zakázán, ošem dodržování zákazů, to je kázeň a ta je tady sprostým slovem. Takže na seřadišti jsem si na jednoho slona dokonce vylezl a spoustu dalších věcí jsem tam natočil. V průběhu přehlídky jsem se zdokonalil v pořizování videozáznamu vleže pod slonem. Zdokonalil jsem se dost, protože až do dneška jsem takovou věc nedělal. Policajti, co to tam regulovali a jinak spíš lidi vyháněli, mě v tom překvapivě podporovali a vždycky ukazovali tomu jezdci "bacha, máš v trávě kameramana, řiď opatrně".
Ten nejvíc nastrojený slon vyhrál cenu pro nejvíc nastrojeného slona v soutěži o nejvíc nastrojeného slona. Taky tam byl kůň, co tančil, i když to spíš vypadalo, jako by se splašil. Byly i nastrojené krávy a velbloudi, nastrojené tanečnice a spousta hudebníků nastrojených nástroji.
Pak byla sloní varianta festivalu barev. Kdo měl barevný prášek (prodávaji to tady všude na ulici), házel ho na slony plnými hrstmi.
Cestou domů už se smrákalo, v ulicích plály ohně a v nich symbolicky hořela Holika. To bylo tak. Chlapec jménem Prahlad (taky někdy Prahlada, ale pořád je to chlap) byl docela blázen do boha Vishnu a nenechal na něj dopustit. Modlil se k němu dvacet čtyři krát sedm hodin v týdnu a jeho otci to dost vadilo, protože jeho dlouhodobým cílem bylo, aby se všichni modlili k němu. Ten otec se jmenoval Hiranyakashipu, což mu samo o sobě nedávalo moc dobrou životní perspektivu, lidi by se takhle neměli jmenovat, možná islandské sopky. Takže měl ze života asi jenom vztek, tenhle tatík, a na konec si řekl, že než takového syna, tak radši žádného a začal spekulovat, jak by kluka zmarnil. Zkusil ho otrávit, hodil ho pod nohy slonům (hehe, to znám, to je v pohodě, nešlápnou) a zavřel ho do místnosti s hady. Nic. A pak si Hiranyakashipu vzpomněl, že má sestru, která předvádí takový kousek: zabalí se do své velmi zvláštní šály, vleze do ohně a nic se jí nestane. Řekl klukovi (on byl pořád ještě dítě), že dneska to číslo předvede s tetou Holikou. "Ona tě zabalí do té šály a vlezete si do ohně, to bude dobrý." Jenže s Holikou se domluvil jinak: "Nebude to ani trochu dobrý, ségra, nech toho paznechta shořet, to ho naučí." A ono ho to opravdu naučilo - ukázalo se, že Vishnu ho celou dobu chránil a udělal to i teď. Celé se to Holice nepovedlo a shořela ona, zatímco Prahlad to přežil a jenom se uvrdil, že věří v toho pravého. A od té doby lidi v předvečer posledního zimního úplňku rozdělají ohně, ať se v nich Holika upálí znova.
A to jsem ještě neřekl, že sám Hiranyakashipu byl nezranitelný a podle svého vlastního názoru i nesmrtelný, což mu zařídil sám Brahma, za to, že mu léta sloužil. Na boha Vishnu byl Hiranyakashipu naštvaný proto, že mu zabil bráchu. Ale neměl šanci - Vishnu nakonec přišel jako Narasimha - napůl člověk, napůl lev - a zabil i jeho. S takovým buďte vždycky radši zadobře. S bohem.

Věrci a bezvěrci
Dostalo se mi několika reakcí na můj jednoznačně proklamovaný ateismus. Není to poprvé, co musím tohle vysvětlovat. Já nestavím ateismus nad víru, já ho nestavím nikam, prostě ho mám. Nejsem materialista (rovná se hromaditel materiálu, rovná se hrabivec, rovná se sobec). Ten popis materialismu, co je v závorce, je pomýlený, ale já tak jako tak materialista nejsem. Hmota je jen jedna z veličin tohoto světa a je velice relativní, což ví každý, kdo si před Vánocemi koupí tříkilového kapra a doma si ho pak ještě jednou převáží. Jako matematik jsem objektivní idealista a na rozdíl od jiných (kterých se tímto nechci dotknout) mám odvahu nevědět a smířit se s nevysvětlitelností.
Ze zásadní kybernetické disciplíny - teorie vyčíslitenosti a relativní vyčíslitelnosti - vím, že i to nejvědoucnější oraculum není schopné uspokojivě vysvětlit samo sebe. Tak proč budu mezi mě a věčnost strkat nějaké božské vědomí, které se, jestli je co k čemu, sotva bude zabývat mnou, když musí horko těžko a marně řešit problémy s podstatou své vlastní existence? A že je to jinak, že nevím nic o tom, co řeší Bůh, protože ho ve své malosti nemůžu chápat? No, tak to mi k ničemu není, když ho nechápu, zkonstruovat si něco, co pak nechápu, to je přece hodně velká zbytečnost. A že moje víra tu není kvůli mně a kvůli tomu, aby byla mně k něčemu dobrá? No tak to pozor, MOJE víra je tu právě kvůli tomu. Zkuste někdo říct o své víře něco jiného a nazvu vás pokrytci.
Takže ještě jednou všem věrcům: nejsem slabý a nevědomý, mám dost síly a vědomí na to, abych obstál i bez víry a bez spuštěné duchovní kotvy, protože vím, že každé kotevní lano se může ukázat jako krátké. (Metafory, metafory.) Ámen.

Přepadení
Tak už se pomalu dostávám k tomu, že jsem tu zažil všechno. Smrtelnou dopravní nehodu jsem viděl, podrobnosti nejsou chutné, fotky samozřejmě nemám. A že mě v den jejich svátku barev přepadnou a okradou, s tím jsem měl počítat, ono se to úplně nabízí. K bezbrannému chodci přiběhne skupina výrostků s tvářemi ukrytými pod nánosy barev a začnou mu házet barevný prach do očí. On se nejdřív nechá, je to přece taková tradice, a pak, když mu to vážně vadí, protože už mu to sypou do kapes, kde má telefon a za krk a tahají ho za batoh, co má na zádech, pak už se po nich ožene a křikne na ně, ať toho nechají, a oni ještě zavolají něco tuze veselého, načež zmizí. Co to vlastně bylo za scénku? Loupežné přepadení nebo oslava Holi? No, bylo to obojí. Po pár minutách, když jsem to ze sebe smetl alespoň natolik, abych se nemusel bát otevřít oči, jsem jednu z kapes batohu našel otevřenou a ty brýle s přehrávačem a kamerou, ty už nemám. Ostatní věci, jako jsou třeba doklady a peníze, mi zůstaly. To jsem dopadl dost dobře.
Horší to bylo po návratu na základnu, kde se mě u večeře pan domácí zeptal, jaký byl sváteční den a co jsem užil v ulicích. Vzpomněl jsem si, že mě onehdy žádal, abych mu ty svoje špionážní brýle půjčil, až půjde ven, že by s nimi chtěl pořídit pár fotek. Takže bych mu asi měl říct, že už je nemám, a radši hned. Tak jsem mu to vyprávěl. To jsem si zase dal. Místní velitel policie je jeho kamarád, zavoláme mu, on to vyšetří. To určitě! Pak už jsem docela zvyšoval hlas, ať na to zapomenou, že už o tom nechci mluvit, jak by mi policie asi mohla vrátit, co mi ukradli? Pas mi nevzali, takže žádný protokol nepotřebuju... "Cože? Taky pas? Hajzlové!" "Ne, pas ne, říkám že pas mám." "Říkal jsi, že ti vzali pas." "Říkal jsem, že mi ho nevzali. A přesně takhle by to bylo s tou policií... Proto už nic nechci." "Tak ty už jsi mluvil s policií?"
A přitom den začal tak hezky... Stavil jsem se wineshopu pro plechovku australského Foster's a s tou jsem pak šel po ulici. Jeden strážník mě zdravil "Happy Holi!" A pak za mnou ještě volal: "Vidím, že pijete Pepsi, tak si to užijte!" No, vtipný byl a shovívavý...
Ale další strážník už mě vyloženě překvapil. Na jedné křižovatce jsem chtěl přejít ulici, zvolil jsem vyznačený přechod, ale to jenom tak ze zvyku, a čekal jsem na vhodný okamžik, kdy vběhnu mezi auta a motorky. Pak mě zespoda někdo chytil za nohu. Byla to taková babka, ležela na zemi, nebo se po té zemi tak nějak šourala po kolenou a chtěla nějaké moje peníze. Hned vedle stál policajt, který tam opřen o sloup čekal na konec pracovní doby. Teď k nám přišel a začal si s bábou něco vyprávět, křičeli při tom, jako by se hádali, ale to tady nic neznamená. Stařenka při tom rozhovoru vstala, oprášila si svou ošouranou suknici a zase si klekla. Skončilo to tak, že se otočil ke mně a řekl: "Deset rupií, pane, chtěla by deset rupií. Můžete jí dát deset rupií?" No, kdyby jel po přechodu v tu chvíli autobus, asi bych pod něj skočil. Tady dělají policajti žebrákům tlumočníky!
O kus dál si mě vyhlédla další žebračka a když u mě nepochodila, protože jsem radši zase honem přešel ulici, poslala za mnou mezi ta auta svoje asi osmileté dítě, které umělo pár slov anglicky a které u mě asi podle ní mělo větší šanci.
A pak už mě přepadli. Někteří z těch kluků, co mě obestoupili, muvili taky docela obstojně anglicky.
Cestou domů jsem přemýšlel. Na co oni tady tu angličtinu používají? K žebrání, k tlumočení žebrání, k navázání kontaktu s obětí přepadení... A kdo je tu angličtinu učí? Já. A ještě jsem na to pyšný, jaké konám dobro.

Ganesh Temple
Shiva měl manželku jménem Gauri. Bohyni, samozřejmě. Takovou pěknou a čistotnou. Jednou si vlezla do lázně, když pan choť byl pryč, a protože i špína, co ze sebe smyje bohyně, je krásná, bylo jí líto to jen tak někam spláchnout. Tak z toho uplácala krásnou bílou bytost, kluka, kterému dala jméno Ganesh. A nedala mu jenom jméno, dala mu hned taky úkol. Měl stát před severní bránou a nikoho nevpustit, protože Gauri se chtěla ještě chvíli cachtat. Ganesh tam stál a první, komu zastoupil cestu byl Shiva, co se vracel domů a neměl opravdu náladu se s někým dohadovat. Navíc toho kluka neznal, připadalo mu, že když šel z domu, nikdo takový ani neexistoval, to on by přece věděl. Tak mu bez velkého dohadování usekl hlavu, nebude se někoho doprošovat, aby ho pustil do jeho vlastního domu. Ta řvala, když to viděla.
"Ty jseš fakt výbornej! To neumíš nic jinýho než sekat hlavy? Teď jsem si ho uhnětla a zrovna jsem si řikala, že až vylezu z vířivky, ještě si ho trochu pohnětu."
"Stál tady jak tvrdý y a nebyla s ním řeč, že mě má pustit dál. Musíš mi hlásit, že si hodláš uplácat kluka, nebo mu aspoň říct, kdo jsem já, nebudoval jsem si celou věčnost svoje společenský postavení proto, aby mě pak u mejch vlastních dveří zastavil nějakej nedohnětenej cucák. A teď jdi a udělej si novýho."
"Žádný takový, tvoření bytostí není žádná sériová výroba. Oživ mi tohohle. Najdi tu hlavu a sprav ho."
"Ale ta hlava je někde v háji, přece víš, jakej mám švih. Ale že jsi to ty, pošlu svý lidi pro nějakou jinou hlavu a tu mu přidělám. Podťe sem, vy dva, kde se válej vostatní? Projděte to kolem a najděte buď hlavu, co patří k tomuhle tělu, jo, k tomuhle, z čeho vona to dělá, to je fakt divnej matroš... Nebo mi přineste nějakou jinou hlavu, z čeho chcete, třeba ze zvířete. Co se bude dívat k severu, to připravte vo hlavu a přineste mi ji!"
A chudák Ganesh má od té doby sloní hlavu. Ale jinak udělal kariéru, je ochráncem a spasitelem, odstraňuje překážky, lidi si ho považují. V Jaipuru má chrám. Kdykoliv si někdo z Jaipuru a okolí pořídí nové vozidlo, auto, motorku, to je jedno, první cesta je k tomu chrámu. Tam poprosí Ganeshe, aby ho na cestách ochránil před nehodami, a na závěr celého rituálu namaluje na ten dopravní prostředek tím jejich bylinkovým bezolovnatým suříkem svastický háčkovaný křížek. Měl ho na své motorce namalovaný i ten motocyklista, kterého jsem viděl onehdy a kterému už Vishnu přiděluje nový život. I ten Ganesh má občas nějaký ten neplánovaný exitus.

Není, není jim pomoci
Je celkem jedno, jak moc rád bych jim pomohl, ono to nejde. Obsadit nějakou zemi, zavést tam nějaký formální systém, který se historicky vyvinul a osvědčil jinde, ukázat jim všechny hračky, které jsme na své technologické úrovni vymysleli, a pak je jakoby šlechetně nechat, ať si vládnou a žijí po svém, to nebyla dobrá služba.
Teď tady sedí na hromadách vlastních odpadků a telefonují mobilními telefony ozdobenými korálky a barvotiskovými podobenkami jejich bohů.
Na veřejných záchodech mají cedule s podrobnými popisy hygienických postupů a ty cedule jsou pokryté nánosy mastného prachu, v němž žijí celé vesmíry bakterií a který nikdo neotřel už několik let.
Mají vlastní kosmický program, arzenál nukleárních zbraní a státní zaměstnance, kteří tráví kompletně celou pracovní dobu zametáním chodníku před úřadem proti větru.
Natáčejí desítky filmů měsíčně a značná jejich část je o tom, že dohodnutá svatba je nejlepší, protože láska se pak dostaví dodatečně. Ty filmy jsou pořízeny ve vysoké kvalitě, aby pak byly promítány v kině s roztrženým plátnem a posléze šířeny na DVD, které sám distributor vyrábí počítačovým vypalováním.
Na ulici úplně zbytečně zemře motocyklista, který projížděl kruhový objezd šílenou rychlostí v protisměru. Jeho mrtvola zastaví provoz a kolem toho místa se vytvoří chumel stovek vozidel, která jen stojí a troubí, většina ani neví, co stalo. Vpravdě epický skon. Možná bych jednou mohl taky zgrejznout takhle velkolepě...
Původně jsem se trochu obával, že nebudu mít žaludek na zdejší stravu. Nemám žaludek na zdejší poměry.
Pořád říkáme, že parlamentní demokracie má svoje chyby, ale, co naplat, je to to nejlepší zřízení, které jsme až doposud vymysleli. No, ještě aby to bylo jinak, když jsme tu parlamentní demokracii rozšířili jako virus po celém světě, včetně zemí, kde možná mohli vymyslet něco lepšího, ale my jsme jim ukázali naleštěnou bižuterii a řekli jsme jim, že ji můžou mít, jenom když si k tomu tu demokracii přiberou.
Chtěl jsem trochu pomoct a sám pro sebe poznat, v čem by tu asi mohl být problém. Po sedmi týdnech mám splněno. Za pár dní tu začne období zkoušek, u kterých je potřeba v podstatě jenom dozor nad studenty, navíc pravděpodobně s klackem v ruce, což opravdu není moc práce pro mě. Uvidím, jak to vydržím. Časem asi přijdu na to jak, ale hned potom budu muset vymyslet proč.

Na procházce po městě
Kobra zbavená jedových zubů vypadá spíš žalostně než hrozivě:
Šest patronů indické státnosti. Ten úplně dolní patron bude asi Indiana Jones:
Mahatma Gandhi (to je ten s brýlemi na poněkud směšném nose, co nemá moc vlasů a tváří se trošku připitoměle) a já. Pořád nevíte?
A další taky na http://www.youtube.com/Indianeer

Taj Mahal
Agra, India
Tak už mám ve sbírce i jeden novodobý div světa. Navštívil jsem kdysi i jeden z těch klasických divů, ten jediný, co se dochoval, a teď tahle mešita.
Je to tak, je to velká bílá mešita obklopená parkem. Pěkné. Prostředkem jde čára, osa souměrnosti, přesně severojižní, která je všude patrná, i v detailech uvnitř. Je tam taková mřížka, takový pečlivě vypracovaný mramorový filigrán (což je nesmysl, ale opravdu to vypadá, jako by to někdo spíš vytepal), a protože stojí přímo v hlavní ose celé stavby, táhne se prostředkem toho ornamentu taková nitkovitá čárka, která to dělí na východní a západní polovinu. Tomu říkám důslednost. Taky se tam důsledně kontroluje, aby to nikdo nefotil, takže si to musím pamatovat. Barevné obrazce se na mramor nemalovaly, vsazovaly se tam barevné kameny. Je to pracné, ale zase ty barvy vydrží. Všechno ručně, sedmnácté století. Stavěli to dvacet dva let, v době, kdy u nás byla třicetiletá válka.
Stavbu si objednal šách Jahan. Měl spoustu manželek a nějak se stalo, že jedné dával přednost, všude ji bral s sebou, sedávala vedle něj na trůnu, zatímco ostatní se krčily někde vzadu. Nakonec ji urodil - v šestatřiceti nepřežila čtrnáctý porod a jemu to bylo fakt líto, měl ji nejradši, už od jejích patnácti let, tak proč musela zrovna ona umřít? A nechal jí postavit tuhle hrobku, jaká se hned tak nevidí.
Není zrovna ta nejrušnější sezóna, ale lidí tam bylo šíleně. Byly tam postupně asi tři fronty, každá tak na jednu až dvě hodiny čekání. Tak jsem dal pár kaček jednomu mladíkovi s takovou zvláštní legitimací, na kterou nás všude nechali předbíhat, a prošli jsme to raz dva.
Ale nebyl to jednoduchý den. Najmout si auto s řidičem, které vás odveze tři sta kilometrů do jiného indického státu, tam se ubytovat v hotelu a trochu se projít po městě, odpoledne okouknout monumenty, večer si najít dobrou restauraci, poprvé po dvou měsících se osprchovat teplou vodou a pak jít spát - to zní úplně jako bezchybný plán. Takže jak to nakonec bylo: řidič bloudil. Nebyla to jeho vina, prostě to tu nezná, tak se ptal, na každém rohu se někoho ptal, kudy dál. A oni neřeknou, že nevědí, oni se zamyslí a pak mávnou rukou nějakým směrem. Nakonec i on (řidič) pochopil, že mu lžou, ale najít cestu jsme potřebovali, tak co se dalo dělat? To, co jsme hledali, byla státní turistická informační kancelář v takové mnohamilionové obci jménem Agra, která je hlavním městem státu Uttar Pradesh. Když jsme tu kancelář našli, bylo to jako ve snu - mluvili perfektně anglicky, včetně správného užívání minulého příčestí trpného, vztažných zájmen a souřadných spojek, nikdo po mně nechtěl žádné peníze, nacpali mi spoustu informačních letáků o tom, kam se dá jít, našli mi hotel. Od turistické kanceláře k hotelu to mělo být nějaké dva kilometry, což se nakonec ukázalo býti pravdou, ale můj nešťastný řidič to zase hledal víc než hodinu. Na otázku, kde je konkrétní hotel, dostával většinou odpověď, že nejspíš někde támhle, ale to je jedno, protože tady za rohem je jiný hotel a ten je úplně super a nejlepší bude toho cizince (to jako mě) šoupnout do tohohle hotelu a vzít si z toho provizi. V hotelu mi nabídli pokoj s výhledem na Taj, za ten výhled je příplatek. Šel jsem se na to podívat a Taj se při pohledu z okna krčil za řadou hnusných, špinavých a neomítnutých domů. Tak jsem řekl, že za tohle fakt nechci připlácet a že ten pokoj se mi jinak líbí. Snížili původní cenu na polovinu a bylo to dohodnuté.
Při procházce městem jsem se na jedné křižovatce ocitl v oblíčení šlapacích riksha-vozíků. Standardní chaos. Vjíždějí do křižovatky bez jakéhokoliv plánu, jak tu křižovatku opustit. Je tam chumel, tak se k němu přidají a náhodně se přesunují tam, kde je zrovna místo. V molekulární fyzice se tomu říká Brownův pohyb. A protože necouvají, to tihle ani nemůžou, museli by slézt a odtlačit to dozadu, nemá to často řešení. A tentokrát bylo uprostřed chumlu asi patnáct lidí, byl jsem jedním z nich, a ti nemohli ven. A v druhé vlně auta a motorky. A troubilo se, to dá rozum. Vedle mě byl takový strašně starý indický pán, navíc hrozně krátký, končil někde nad mým pasem. Ten se to tam pokoušel docela rozumně dirigovat, ukazoval, ať tenhle odjede kousek sem a tenhle zase tam, aby tamten mohl odjet tudy, ale vždycky, když někde zjednal místo, nacpal se tam zvenku někdo nový. Malé děti, jinak se to nedá říct, jsou to malé děti. A za zády má sedátko s turistkou, která mu říká: "Nejezdi tam, nevyjedeš!" Jenže co ona ví o tom, jak se v Indii jezdí? Chvilku jsem to tam s tím miniaturním dědou zkoušel organizovat, ale co zmůžete proti všehomíru s malým Indíkem? Nakonec jsem přes ty vozíky přelezl.
Hned vedle hotelu dělají čínská jídla, třeba i polívky, to mi tu hodně chybí, takže na večeři jsem šel tam. Chtěl jsem k tomu sklenici vody. Číšník šel k baru, nalil vodu, ale přehnal to, skoro přelil, takhle by to nedonesl. Tak z té sklenice sám trochu upil. A musel vidět, že se dívám. To už se tu rovnou můžu s každým líbat.
A když mi potom v jednom obchodě měli vrátit jednu rupii, ale neměli ji, tak mi místo ní chtěli dát svíčku, která ovšem stála tři rupie, pročež mi nakonec nabídli jinou svíčku, použitou, napůl vyhořelou, poprvé mě napadlo, že tihle Indové, aniž to vědí, dělají neuvěřitelné věci, které se v češtině rýmují, a mně už nezbývá nic jiného než to zapsat.
written by  ac on March 24, 2012 from Agra, India

Shrnutí
Agra, India
Dá se to vlastně všechno shrnout jednou větou:
Kde má přednost ten, kdo troubí,
kde čas běží pozpátku,
kde prach s hnilobou se snoubí
na hromadách odpadků,
kde vám číšník ze skleničky
před očima upíjí,
kde vám vrátí kousek svíčky,
když nemají rupii,
kde dopravu řídí krávy
a nikdo se neptá proč
a lidé se cítí zdrávi,
když mohou pít jejich moč,
kde voda a elektřina,
jednou není, jindy je,
kde i v lékárnách je špína -
- tam všude je Indie.
written by  ac on March 24, 2012 from Agra, India

Chup hojao!
Minulý pátek už fakt hlučely a byly k neutišení. Myslím děti, konkrétně třetí třídu. Ono se dá co nejsilněji zařvat "Silence!", ale takhle zjednané ticho vydrží sotva dvacet vteřin. Něco jiného je zařvat hindsky "držte huby!". To je ohromí, vyzkoušel jsem to. Byly zaražené. Minutu, dvě minuty. Pět minut. Vlastně ztichla celá škola. I učitelé.
Dlouho potom, v pondělí, jsem ráno jako obvykle začínal s pátou třídou. Yashika se nesměle hlásila s otázkou. "Pane, v pátek jste támhle v té třídě něco křičel." A já: "Ano křičel, hrozně hlučeli." "A co jste to křičel?" "No, křičel jsem chup hojao." "Holky, on to řekl znova!" "Co se děje, Yashiko, je něco v nepořádku?" "Ne, ne. A zakřičíte to zase? Oni už zase zlobí."
Tak takhle to je, maňáska jim tu mám dělat, opakovacího papouška, který na povel říká legrační věty, nepochybně se směšným evropským přízvukem.
"Nemyslím, Yashiko, že to bude nutné, však oni se jistě sami ztiší..."

Vynášeni Gauri

Spláchnutý Česťa
Včera jsem přišel do koupelny právě včas na to, abych konečně spláchnul Česťu. Možná to zní jako náprava nějakého hygienického nedostatku, jako že jsem si až doposud něco špatně myl, ale je to jinak. Česťa byl šváb. Bydlel v zaústění umyvadlového odpadu a chodil odtamtud na procházky. S hmyzem je to většinou tak, že je všude kolem a nejdůležitější je ho nevidět. Já jsem měl tu smůlu, že jsem Česťu pravidelně vídal, vždycky než přede mnou utekl zpátky do svého bytu. Včera udělal chybu a byl moc daleko od díry, když jsem rozsvítil a vešel. Bylo jasné, že dříve nebo později jeden z nás chybu udělá. A udělal ji zrovna ten, kdo v tomhle domě platí nižší nájem, takže má menší právo tu být. Vzal jsem kus toaletního papíru zakoupeného v easyDay, hodil jsem to na něj, sebral jsem ho a už byl v záchodové míse. Pak jsem ho spláchnul, dvakrát. Měl si dávat většího švábacha.

Yashika a její otázky
Ve středu ráno už zase přišla Yashika s otázkou. Může se mě na něco zeptat? Ne, nebudu křičet na třeťáky, aby drželi hubu, jenom proto, že ona to chce. Ale otázka byla nakonec jiná. "Jste ženatý, pane?" Šok. Je jí deset. "Yashiko, proč tě tohle zajímá?" "Mě to nezajímá." "Vždyť se mě na to ptáš." "To ano." "Tak tě to zajímá." "Mě ne." "Tak koho?" "Učitelku hindštiny." Ty bláho, teď je to teprve šok. "Tu, co učí hindštinu ve vaší třídě? Tak já jí to řeknu." "Ne, ne, já vám to nesmím prozradit." Tak to si učitelka hindštiny vybrala špatně, Yashika dává velmi jasně najevo, že kluci a chlapi ji nezajímají. Takže mé tvrzení, že ji můj maritální status zajímá, prostě musela popřít a tak se to provalilo.
"Ano, Yashiko, jsem poněkud ženatý."
A dneska ráno už přišla hindučitelka sama a přinesla mi čaj. Bylo to legrační. Řekl jsem, že bych si ho určitě vzal, ale nemůžu jí ho přece sebrat. Nemůžu krásné okouzlující dámě odebrat její čaj. To jsem řekl, protože jsem prohnaná lichometnická držka. A ona, že tenhle není pro ni, ten je můj. A šla ke své kolegyni a něco jí velmi přísně řekla. Předpokládám, že ji oslovila plynnou profesorskou hindštinou zhruba s tímhle: "Dej sem okamžitě ten čaj, co držíš v ruce, nebo budeš mít od teďka ve sborovně peklo!" A ta druhá učitelka jí zřejmě řekla: "Podívala ses někdy na naší sborovnu? To už je peklo." A ta okouzlující učitelka jí na to odpověděla: "Tak to bude dvojité peklo. A ve čtvrtém pádě se říká NAŠI sborovnu, s krátkým i. Dej sem ten čaj!" Takhle nějak to, hádám, bylo. Pak se s kradeným čajem otočila ke mně a řekla: "Vidíte? Tohle je můj čaj." "V tom případě, Madame, pojďte sem vedle mě na tu rozkošnou betonovou balkonovou obrubu. Opatrně, ať nepřepadnete, budu na vás dávat pozor."

Pavel's Volunteering Report
To: Vinod Meena, Omprakash
I came to India to experience something new but almost everything I found here was beyond my expectations. They say every country has different rules to follow. Well, India has no rules. There is just a rule of chaos. Surprised as a European that they drive on the left side of the road here? Not exactly: they drive mostly on the left side. Surprised that they keep blowing the horns of their cars and motorbikes and wondering why they do it? No worries, they do not know why, either. Surprised that pedestrian crossing begins at a wall and ends at a railing? Oh, you must have mistaken the meaningless white stripes for pedestrian crossing.
Anyway, the main purpose of my mission here was to work for ten weeks as a teacher in Sahyog School run by Mr. Omprakash. Very challenging job. In this school where whole floor of the building is more or less one big room, so classes sit next to each other and disturb each other, in this school where lot of communication is performed through barred holes in the ceiling (or floor, depending where you stand), in this school where students in most classes sit on the floor, in this school where for whichever peculiar reasons children migrate around and get seated by teachers among other classes' students when writing tests, in this school teaching is hard work.
Speaking four to five hours a day including Saturday may be exhausting. And it won't do. You cannot just speak, yell you must. And you still do not have the kids' attention, their world is so full of other interesting things, why listen to the teacher? They can fight, play with their compasses, throw erasers and stolen pieces of chalk...
But in the end, they would listen to you and they would even appear as if they looked forward to the next school day. It is never ending seeking of entertaining aspects in what you need to teach them. If you tell them that they better not mistake aunt for ant, uncle for ankle and but for butt, they seem to remember the words better. If you sing songs to them and make them sing along, they cooperate and enjoy it. If you take calculus exercises as a contest of two students at the blackboard including raising the winner's hand in the end, they are eager to come to blackboard and try it.
It is not most important that they spell every word right and their use of preterit is perfect, they need to listen to the language and try to understand not only the words but also the way sentences are constructed. That will make them "think English". The best way to achieve that is doing something interesting and entertaining with them, speak to them and make them speak back - the rest will come after some time.
Some children are realy talented and diligent. Were it not for this school, their talent and diligence would be wasted. It would be a pity if lack of money stood in their way to education. It was real honor for me to be a part of this project (however exhausting and tiring) for a short time period of my life.
Pavel Novak (Pako)
written by  ac on April 5, 2012 from Jaipur, India

Řada omylů
S vysokou horečkou se těžko něco dělá, nedá se ani psát. Několik dnů jsem bojoval nejen s nemocí (to by ještě šlo), ale hlavně s úpornou snahou pana domácího dostat mě do nemocnice. Telefonováním se zdravotnickými autoritami ve své vlasti jsem si jenom potvrdil, že zdejší lékaři by můj stav při nejlepším zhoršili ordinováním různých náhodných kombinací antibiotik. Indie je tím známá. Domácí mi skutečně různá náhodná antibiotika nosil, já jsem si je s díky bral a házel jsem je do záchodové mísy. Tam mezitím šváb Česťa pod jejich vlivem mutuje v něco hrůzného, ale snad to vyleze až už tu nebudu.
Od příštího týdne už probíhají jenom zkoušky, moje zdejší učitelská kariéra končí. Budu se teď ohlížet. Je spousta tvrzení o Indii, o Indech, o mně nebo tak vůbec, která jsem považoval za pravdivá a tady se to buď potvrdilo nebo se ukázal opak.
1. Britové pro Indii opravdu hodně udělali, ještě že je Indie měla.
Tak to je, myslím, omyl. Už jsem to říkal jinde a musím to zopakovat: obávám se, že naše civilizace, představovaná v Indii Brity, úplně narušila proces, který mohl mít nějaký přínosný výsledek. Lidé v Indii jsou zvyklí žít tak strašně jinak než my, že jsme je raději měli nechat rozvíjet jejich způsob života a jenom se těšit, že dospějí k něčemu, co by nás mohlo poučit. Místo toho jsme je vtáhli do našich problémů. S plnou hubou keců o tom, jak respektujeme specifické společenské, kulturní a náboženské zvyklosti jiných národů, jsme rozhodli, že víme, jak to má dopadnout: Toho Brahmu si nechte, to je v pohodě, to ničemu nepřekáží, ale k čemu směřujete, to už jsme vám určili podle sebe. Jezdit budete v autech a na motorkách, můžete si vzít ty staré krámy, co zbyly po nás. Budete hodně telefonovat, hlavně v těch autech a na těch motorkách. Vládu budete mít standardní, demokraticky zvolenou, arogantní a zkorumpovanou, jinak to nejde, my to tak taky máme. A přitom tak dobře víme, že za tuhle pseudopomoc se dočkáme nakonec jenom nenávisti, jako od Arabů, kterým se moc líbí prodávat nám ropu, ale pak s námi válčí, že jim narušujeme kulturu.
Neznámí vesmírní počínatelé civilizací, tak jak je vidí Arthur C. Clarke nebo Erich von Däniken, kteří přiletí, trochu to nakopnou, aby to slezlo ze stromů a začalo to třeba vraždit zvířata, a pak to nechají být, ti na to šli o dost líp než my. Možná se dívají a zajímají, ale nedělají z našich zemí odkladiště svých nepovedených nápadů. A nezasáhnou ani teď, když vidí, jak to děláme blbě, takoví jsou to borci.
V Anglii vynalezli parlament až po odpadkovém koši a základních pravidlech hygieny, tady parlament dokonce Indům postavili, pěkně dvoukomorový, aby to bylo úplně jasné, a před tou budovou teď jeden zametá proti větru, druhý čůrá, třetí žebrá a čtvrtý na to na všechno dohlíží, protože je policajt a přinejmenším s tím žebrákem má dohodu. Anglie a ostatní země západní civilizace měly královraždy, náboženské občanské války, převraty, migrační vlny, exody. Pak se zklidnily a zavedly nějaký režim. Věděly, jak k němu dospěly a jsou ve většině případů schopny si na to vzpomenout. Indie neví, proč má svoje uspořádání, zavedl ho někdo jiný.
2. Indové jsou mírumilovní a disciplinovaní lidé.
To je pravda jenom z poloviny, disciplina je v Indii sprosté slovo. Dlouhodobě bych s nimi rozhodně nevydržel, protože mám úplně jiné základní postupy uvažování a jednání, ale musím říct, že jsou opravdu obdivuhodně mírumilovní a optimističtí. Mírumilovní a optimističtí vyžírkové, špindírové, bordeláři, vejtahové, prosťáčci. Já jsem nesežral všechnu moudrost, ale víc moudrosti než třeba pan domácí, jsem tedy rozhodně sežral. Takže když mi začne vyprávět, že existují tři základní barvy, červená, zelená a modrá, a z těch se všechno poskládá a z jiných by to nešlo, takže v obchodech s počítačovými tiskárnami mají vždycky červený, zelený a modrý inkoust, a já mu na to řeknu, že je to složitější, odsekne, že na tohle ho fakt nedostanu, protože on je fotograf, nebo když mi řekne, že ke každému léku se jako doplněk musí brát to správné antibiotikum, to je zlaté pravidlo, tak v takových chvílích si říkám, co teď? Budu se hádat? Nebudu, půjdu to zapsat. Ale někdy si vyloženě nabíhá, třeba když vypráví malému, že islámský letopočet je jiný a ke každému jejich údaji musí přičíst jedno konkrétní číslo a to číslo je...(a já si říkám: ať to řekne dobře, prosím, ať ho nemusím opravovat)... sedm set padesát. A je to tady a já nemůžu mlčet. "To je nepřesné," povídám, "islámský kalendář začíná v našem roce šest set dvacet dva a navíc má o jedenáct až dvanáct dnů kratší roky, protože je lunární." A pan domácí otočí oči nahoru: "Ten bílej už zase machruje," Ale on si začal, já bych s tím sám nikdy nepřišel.
Po tom, co Indové zaplatí u pokladny v obchodě (kde mimochodem pokladní z každé položky přečte čárový kód, pak tam pro kontrolu ještě jednou naťuká ta čísla, co jsou pod tím kódem, a na závěr tam zadá ještě interní číslo toho zboží, takže jogurt markuje dvě minuty), napřed zkontrolují bankovky, co dostali nazpět. Je-li některá z nich ošklivá, žádají výměnu. Když mají všechny peníze pěkné, přepočítají je a zpochybní částku, aby se dozvěděli, že částka je správná, dvě stovky bez sto šedesáti sedmi je opravdu třicet tři. Potom vezmou do ruky účtenku a začnou zpochybňovat těch sto šedesát sedm. Znova se prochází všechny ty věci, co už nejsou v košíku, ale v papírovém pytli, který se při té kontrole roztrhá. Já to všechno pozoruju ze vzdálenosti asi jednoho metru, nebudu se tam na ně přeci tlačit. Jak to probíhá dál, nevím, protože do toho jednoho metru přede mnou se nacpou dva lidi najednou, oba začnou vykládat své košíky na pult u pokladny a velice mírumilovně se při tom přou, kdo tam byl dřív. Oni jsou prostě boží, já se na ně snad ani nemůžu zlobit.
Jedno zlo jsme ovšem zaseli už i do nich - socialismus. Myšlenka, že nedostatek znamená nárok a přebytek znamená povinnost, je tady široce uplatňována. Já jsem pod hranicí chudoby, ty nejsi, tak mi musíš dát. Máme přece solidaritu, nebo ne? Jsi turista, co má tolik peněz, že dojel až sem? Tak to máš určitě ještě pětku a tu mi dáš. Ale já ji hned utratím, kdybych si ty pětky šetřil, mohlo by mě to nakonec dostat nad hranici chudoby a já potřebuju zůstat pod ní nebo to aspoň tvrdit. Chudobu jako chloubu a bohatství jako hřích propagují právě levicoví politici. Jsou voleni chudými, neschopnými a hloupými lidmi, kterým ovšem nikdy nedají slibované bohatství, schopnosti a moudrost. Nemají na tom žádný zájem, přišli by o voliče. A v Indii je navíc velmi rozvinutá iluze alternativního světa - světa stupidních filmů a televizních seriálů, která pomáhá voličům přežít volební období.
3. O Cikánech se někdy říká, že jsou to kočovní Indové, ale ve skutečnosti jde o úplně jiný národ.
Kdepak, je to opravdu přesně to samé. Jediný rozdíl mezi těmito etniky je ten, že Indové-Cikáni, co jsou v Indii, se necítí ohroženi, ale jinak se chovají a žijí úplně stejně.
4. Indové jsou neobyčejně inteligentní národ, vynikají zejména v matematice.
Nesmysl. Indové jsou stejně chytří a stejně hloupí jako jiné národy, tedy v průměru spíš hloupí, běžný standard. Podobně jako v případě Číny, Ruska nebo Spojených států, je i v Indii tolik lidí, že by v tom byl čert, aby o nějakých chytrých nebylo občas něco slyšet.
5. Indické ženy jsou plaché.
Neřekl bych, jak která. Před dvěma z nich jsem nestačil utíkat.
6. Indové jsou neobyčejně pracovití.
O tom toho neumím moc říct, neznám celou Indii a všechny Indy, což ostatně platí i pro všechna ostatní témata úvah o Indii. Městští Indové v Jaipuru mi připadají jako běžná líná hovada.
7. Nemůžu učit kreslení.
Zjevně můžu.
8. Jsem neobyčejně odolný a nemoci se mi vyhýbají.
Obyčejný úpal z pětačtyřicetistupňového horka dostanu raz dva.
9. Indické slumy jsou plné zoufalých nešťastníků, kteří nepoznali štěstí a ve svých chatrčích pomalu umírají.
Není to tak, jsou většinou šťastní a na svůj stav jsou vlastně hrdí. Daří se jim dobře.
10. Lidé v Indii se na potkání klaní kravám, které uctívají jako svaté.
Nevím, jak je uctívají. Na ulici je ignorují, maximálně se jim podívají mezi zadní nohy a když zjistí, že je to býk, obejdou ho obloukem.
11. Indická kuchyně je velmi chutná. Indická masala je podobně jako thajské kari návyková a kdo ji jednou okusil, nemůže bez ní být.
Taky jsem ze začátku tvrdil, že to tu mají dobré, ale člověk to musí napřed trochu poznat. Jsou to jednotvárné blafy podávané a konzumované na hranici hygienické přípustnosti. Masala se s thajským kari nedá srovnat.
12. Převážnou část obyvatelstva Indie tvoří muslimové.
To ještě není pravda, ale možná to už za pár let pravda bude.
13. Indie je krásná země.
To jo.
written by  ac on April 5, 2012 from Jaipur, India

Yrla and Nikhil

Love

Jashika II.

Chakra

4 lions

Pooja

Yashica